Вісник Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури
Часопис «Вісник Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури» – це електронне наукове видання науковців, студентів, аспірантів та молодих учених, яке започатковане з метою представлення теоретичних і практичних досягнень науковців у європейському культурно-мистецькому просторі; сприяння становлення й зміцнення нової генерації молодих науковців та митців, підтримки й розвитку їхньої дослідницької та творчої діяльності.
УКРАЇНСЬКЕ МИСТЕЦТВО ПІД ЧАС ВІЙНИ: КЛЮЧОВІ ТЕНДЕНЦІЇ ТРАНСФОРМАЦІЙ І НОВА РОЛЬ МИТЦЯ
Актуальність даного дослідження зумовлена тим, що в умовах тривалої історичної боротьби України з російською агресією мистецтво набуває ключового значення як маркер національної ідентичності, форма спротиву та архів колективної пам’яті. Це актуалізує потребу аналізу трансформації мови образотворення та ролі митця під час війни, поєднуючи історичну перспективу з аналізом сучасних художніх практик. Мета статті – окреслити ключові тенденції трансформацій українського мистецтва в умовах війни, боротьби за виживання та власну ідентичність. У дослідженні розглянуто досвід українських митців у контексті художніх процесів, спричинених воєнними подіями, проаналізовано еволюцію їхніх творчих практик. Методи дослідження. У дослідженні застосовано історико-культурний та аналітичний загальнонаукові методи для осмислення розвитку українського мистецтва в умовах війни та його ролі у формуванні національної ідентичності. Метод мистецтвознавчого аналізу використано для характеристики творчості окремих художників; компаративний метод – для порівняння досвіду українських митців у ХХ ст. та сучасності, виявлення спільних та відмінних тенденцій у різні історичні періоди; семіотичний та соціокультурний – для інтерпретації художніх образів і символів воєнної доби. Результати. Проаналізовано вплив кризових умов війни на художні практики, що обумовлює поглиблення їхнього екзистенційного змісту, трансформацію мови образотворення, появу нової образно-символічної системи. Досліджено феномен формування двоїстої ідентичності українського митця – «я – художник» і «я – воїн / борець», що стає характерною ознакою українського культурного процесу XX і XXI століть. Простежено тенденцію переходу мистецтва з естетичної площини в екзистенційну, коли художній жест стає формою самозбереження, протесту й формування власної культурної пам’яті. Висвітлено специфіку репрезентації мистецтва художниками в умовах еміграції, основні проблеми його розвитку та «включеність» у національний контекст. Досліджено тенденцію деколоніального вектора еволюції мистецтва, що безпосередньо впливає на остаточне утвердження української ідентичності. Проведені паралелі між досвідом митців часів Другої світової війни та сучасності засвідчують циклічність історії: і тоді, і зараз мистецтво ставало формою спротиву, протесту та збереження культурної пам’яті. Висновки. Результати даного дослідження розкривають тенденції трансформацій, через які проходить українське мистецтво в умовах війни, акцентуючи на тому, що воно постає не лише як творча практика, але й як інструмент виживання, протесту і, зрештою, утвердження права на існування. Порівнюючи досвід минулого століття і сьогодення, можемо зробити висновок, що історія циклічна: як тоді, так і зараз митці борються, створюють своє мистецтво, а росія системно знищує їх як носіїв української культури. Це вкотре підкреслює важливість збереження та осмислення мистецької спадщини як чинника культурного спротиву.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЛІТЕРАЦІЯ ЯК ЗАСІБ КОМУНІКАЦІЇ. ГРАФІКА ЛІТЕР В АВТОРСЬКОМУ КАЛЕНДАРІ
Мета статті – розгляд особливостей проєктування перекидного настінного календаря із застосуванням літерації як об’єкта рекламної поліграфії, що поєднує утилітарну функцію з мистецьким та комунікативним потенціалом. Основну увагу зосереджено на аналізі авторських календарів, де літерація виступає ключовим засобом образної виразності. Матеріальною базою стали зразки календарів, в оформленні яких використовувалась літерація українських каліграфів і дизайнерів, а також друковані та електронні джерела з історії літерації, графічного дизайну та типографії. Методи дослідження. У межах дослідження використано комплексне застосування порівняльного, аналітичного, мистецтвознавчого та експериментально-творчого методів, а також контент-аналіз. Застосовано метод порівняльного аналізу – для порівняння особливостей оформлення авторських календарів з використанням різних підходів до літерації (на основі каліграфії, мальованих літер, набірних шрифтів, мішаних технік), адаптованих до потреб широкої авдиторії користувачів. Формальний аналіз використано для систематизації типів шрифтів, фокусування на композиційних рішеннях та стилістичних прийомах, що дало змогу зосередитися на дослідженні ритму та колірно-графічних властивостей проєктів. Контент-аналіз використано для дослідження смислового навантаження текстових елементів та їхнього взаємозв’язку з ілюстративним матеріалом. Аналітичний метод застосовано для критичного огляду сучасних підходів до співвідношення процесу створення репродукцій та авторського задуму дизайнера. Використано мистецтвознавчий метод для аналізу й інтерпретації художніх вирішень у контексті сучасної вжиткової графіки. Водночас експериментально-творчий метод дав змогу практично апробувати поєднання обраних прийомів для формування унікального дизайнерського продукту. Комплекс застосованих методів допоміг всебічно дослідити особливості використання літерації в дизайні авторського календаря, виявити внутрішні закономірності їхнього створення, а також окреслити потенціал літерації як засобу емоційного впливу на глядача на рівні з ілюстрацією, розглянути культурно-репрезентативну функцію подібних проєктів. У дослідженні поєднано теоретичне вивчення літерації як засобу візуальної комунікації та її практичну реалізацію в авторському дизайні календаря. Результати дослідження і висновки. Проаналізовано зразки календарів, створених сучасними українськими художниками та дизайнерами, з акцентом на їхні стилістичні, формальні й концептуальні вирішення. Розглянуто роль візуальної інформації у формуванні емоційного зв’язку з авдиторією та значення авторського бачення у створенні цілісного візуального образу, що апелює до естетичних і культурних запитів глядачів. Окрему увагу приділено каліграфії та шрифтовому дизайну як повноцінним художнім елементам поліграфічної продукції. Досліджено тенденції зростання інтересу до шрифтового мистецтва в сучасному українському графічному дизайні.
ПСИХОЛОГІЯ КОЛЬОРУ ТА ПАТИНИ У СКУЛЬПТУРІ В СУЧАСНІЙ МАЛІЙ ПЛАСТИЦІ: ІННОВАЦІЙНІ ПРИЙОМИ ФОРМУВАННЯ ОБРАЗНОСТІ
У статті досліджується роль кольору та патини як чинників формування образності у сучасній малій пластиці. Акцент зроблено на психологічних, естетичних і технологічних аспектах використання кольору в скульптурі, де колір виступає не лише декоративним, але й концептуальним засобом виразності. У процесі розвитку сучасного художнього мислення спостерігається тенденція до інтеграції кольору, фактури та матеріалу в єдиний пластичний образ, що розширює межі традиційного сприйняття скульптури. Патина, яка історично виконувала функцію захисту поверхні, у сучасній практиці набула значення художньої категорії, що впливає на психологічне сприйняття форми, часу та простору. Мета дослідження полягає у виявленні інноваційних прийомів формування образності в сучасній малій пластиці засобами кольору та патини, а також у з’ясуванні їхнього психологічного впливу на глядача. Методи дослідження ґрунтуються на поєднанні системного, порівняльного та психоестетичного аналізів. Використано методи візуального спостереження, художньо-пластичного аналізу та семантичного узагальнення, що дало змогу простежити взаємодію кольору, фактури й форми у сучасних скульптурних творах. Результати дослідження показують, що сучасна мала пластика демонструє зростання ролі кольору як складової образного мислення. Новітні технології патинування, зокрема електрохімічна обробка, лазерне тонування, застосування нанопокриттів і поєднання металів із полімерними матеріалами, створюють нові художні ефекти. Колір у скульптурі набуває символічного змісту: теплі відтінки передають енергію й емоційність, холодні – спокій і відсторонення, а контраст кольору і фактури формує динамічне психологічне поле твору. Патина ж виступає носієм часу, метафорою історичної пам’яті, а її відтінки визначають настрій і характер пластичного образу. Висновки. Колірна палітра та патина в сучасній малій пластиці є важливими засобами формотворення й носіями емоційно-смислового навантаження. Їхнє поєднання забезпечує глибину сприйняття скульптури, активізує психологічні реакції глядача, підсилює індивідуальність художнього задуму. Використання інноваційних технологій допомагає митцям розширити виражальні можливості матеріалу, перетворюючи колір і поверхню на складову художньої мови сучасної пластики. Подальші дослідження можуть бути спрямовані на вивчення взаємозв’язку кольору, матеріалу та просторової композиції у цифрових формах скульптури.
КУРАТОРСЬКІ СТРАТЕГІЇ У ВИСТАВКОВИХ ПРАКТИКАХ УКРАЇНСЬКОГО ДЕКОРАТИВНО-УЖИТКОВОГО МИСТЕЦТВА ЗА КОРДОНОМ
У статті здійснено комплексний аналіз кураторських стратегій у міжнародних виставкових практиках, присвячених українському декоративно-ужитковому мистецтву в умовах глобалізованого культурного простору. Метою дослідження є виявлення та систематизація сучасних підходів до кураторського моделювання, що забезпечують ефективну репрезентацію українського ремесла за кордоном і сприяють формуванню художньої дипломатії та національної культурної ідентичності. Методологічну основу станов‑ лять міждисциплінарний мистецтвознавчий і культурологічний аналіз, компаративне вивчення міжнародних виставкових практик, а також метод конкретних ситуацій для дослідження окремих проєктів. Дослідження фокусується на поєднанні традиційних ремісничих технік із інноваційними методами експозиційного проєктування, цифровими технологіями та етичними підходами, що формують нові моделі культурної репрезентації. Сучасне кураторство розглядається як багаторівнева система взаємодії технологічних, культурних, соціальних та етичних чинників, у межах якої виставка функціонує не лише як простір демонстрації об’єктів, але й як інструмент транскультурної комунікації. Особливу увагу приділено використанню 3D-сканування, цифрових архівів і каталогів, мультимедійних інсталяцій, віртуальних платформ та моделей штучного інтелекту, що розширюють доступ до мистецьких творів для міжнародної аудиторії та осіб, які не мають можливості фізичної присутності, формуючи гібридний експозиційний наратив. Результати дослідження засвідчують, що проєкти Craft × Tech (Тохоку, Токіо), Studio Swine, Red in Progress: Salone del Mobile.Milano meets Riyadh та Loading Ceramics в Естонському музеї архітектури демонструють різні моделі інтеграції фізичного й цифрового середовищ, баланс між автентичністю ремесла та інноваційними технологіями, а також високий потенціал міжнародної співпраці. Окремо проаналізовано етичні виклики цифрової кураторської практики, зокрема питання авторських прав на цифрові репліки, захисту персональних даних, інклюзивності доступу та екологічної відповідальності. Зроблено висновок, що поєднання декоративно-ужиткового мистецтва з досягненнями у сфері новітніх технологій та професійної етики створює нові платформи культурного представлення, сприяє утвердженню національної ідентичності України та відкриває перспективи міждисциплінарних інновацій у сучасному виставковому мистецтві.
ГОЛОДОМОР У ЖИТТІ І ТВОРЧОСТІ ХУДОЖНИКА МИХАЙЛА ДМИТРЕНКА
Мета дослідження – комплексно розглянути візуальні твори Михайла Дмитренка (1908–1997) – художника, історика мистецтва та організатора українського мистецького життя в Україні, Німеччині, Канаді та США – на тему Голодомору, а також проаналізувати його свідчення про трагедію української нації 1932–1933 років. Методи дослідження – історико-генетичний, порівняльний, іконографічний та іконологічний аналіз. Результати дослідження – вперше комплексно узагальнено дані про відображення Голодомору-геноциду у візуальних творах художника й організатора мистецького життя М. Дмитренка, який був безпосереднім свідком Голодомору та одним із перших митців, що відобразили його у своїй творчості, попри психологічні труднощі й потенційні загрози з боку СРСР та його прихильників на Заході. З'ясовано, що вже у 1941 р. він створив експресіоністичні малюнки «От так, як бачите» і, ймовірно, «Можна збожеволіти», які відобразили травматичний досвід переживання українським народом геноциду. Уперше здійснено комплексний мистецтвознавчий аналіз творчості Михайла Дмитренка як автора ескізів марок Підпільної Пошти України на тему Голодомору. Таким чином, усунуто історіографічну прогалину в дослідженні малих форм графіки української діаспори та їхньої ролі у протидії радянській пропаганді. Непоштові марки стали одним з каналів інформування про злочин комуністичного режиму української і світової громадськості. Встановлено, що ескізи всієї продукції Підпільної Пошти України (Закордонний поштовий відділ ОУН-р) на тему Голодомору – дві серії марок 1953 р. і 1958 р. – виконав М. Дмитренко. Ці ж марки використані для створення наліпкового блока 1962 р., випущеного до 30-х роковин трагедії. Окрім того, образи, створені М. Дмитренком для цих мініатюр, були використані для іншої продукції ППУ про злочини комуністичного тоталітарного СРСР. Також доведено, що графічні варіанти образів, відображені на марках, отримали подальший розвиток у живописі художника. Висновки. Виявлені та проаналізовані випуски ППУ за 1953–1967 рр. доводять, що пропагандистські непоштові марки стали одним із важливих візуальних інструментів українського визвольного руху в діаспорі. Марки, створені безпосереднім свідком геноциду, постають особливим типом візуального джерела з історії колективної пам’яті та комеморації. Вони не лише фіксують факт Голодомору, а й репрезентують зусилля частини української еміграції щодо висвітлення цього злочину комуністичного режиму СРСР. Підтверджено, що картина «1933» (1963 р.) є програмним твором на тему геноциду в доробку М. Дмитренка. Саме в цьому полотні автор через символізм «червоної валки» та хтонічного простору найповніше візуалізував протистояння тоталітарної системи комуністичного та імперського СРСР і жертви тяжкого злочину – українського народу.
ПРАКТИЧНА СКЛАДОВА ПІДГОТОВКИ ХУДОЖНИКІВ-РЕСТАВРАТОРІВ НА ПРИКЛАДІ НАУКОВОЇ РЕСТАВРАЦІЇ: ПАМ’ЯТКИ З МЕТАЛУ ІЗ ПОЗОЛОТОЮ
Мета дослідження – висвітлити процес теоретичної й практичної підготовки майбутніх реставраторів на прикладі дослідження, консервації-реставрації та зберігання пам’яток з металу. Методи дослі‑ дження. У статті використано комплексний підхід, який охоплює загально-наукові методи – аналітичний, історіографічний, компаративний, а також мистецтвознавчий і культурологічний, спеціальні – технологічні, методи узагальнення та класифікації. Комплексний дослідницький підхід надав змогу визначити іконографічні й іконологічні особливості досліджуваного твору, детально проаналізувати технологію створення пам’ятки. Результати. На прикладі проведених робіт з реставрації та консервації пам’ятки культового призначення тристулкового складня із позолотою висвітлено процеси реставраційних підходів і практичних заходів для реставрації й консервації пам’ятки, підкреслюючи важливість теоретичної освіти та закріплення практичних навичок у реставрації зі складними творами з металу. Висновки. В контексті переосмислення культурно-історичної спадщини України та збереження історичних пам’яток сьогодні особливої актуальності набуває підготовка художників-реставраторів. Професійна діяльність реставратора визначається не лише практичними навичками та майстерністю виконання технічних операцій, але значною мірою рівнем теоретичної підготовленості, наявністю низки професійних та загальнокультурних компетенцій. Отже, необхідно, щоб підготовка художників-реставраторів відбувалася комплексно і проводилась на всіх рівнях освіти, включаючи й музейну роботу за фахом.
ХУДОЖНЄ ОСМИСЛЕННЯ ЕКЗИСТЕНЦІЙНИХ ВТРАТ В УКРАЇНСЬКОМУ ЖИВОПИСІ ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХХ СТОЛІТТЯ
Мета статті – на основі визначення явища «екзистенційна втрата», здійснити спробу переосмислення художньої мови митців другої половини ХХ ст., котрі розкривали тему людської вразливості під час соціально-історичних катастроф. Розглянуто еволюцію художнього мислення від періоду «хрущовської відлиги» (1950-х років), через десятиліття застою та андеграунду (1960-ті – 1980-ті) до періоду відновлення незалежності. Проаналізовано ключові мистецькі концепції, художні течії та творчість видатних митців, які втілили драматичну екзистенцію людини в контексті історичних катастроф, політичного гніту та духовного пошуку. Здійснено системний аналіз творчості художників-шістдесятників, представників мистецького андеграунду 1970–1980-х років та пошукувачів нових форм художньої виразності. Методи. Дослідження ґрунтується на поєднанні герменевтичного аналізу живописних творів, структурно-образного аналізу художньої форми та інтерпретації мистецьких текстів у контексті екзистенціальної філософії й теорії культурної травми, що дає змогу виявити латентні смисли досвіду втрат у візуальній мові українського живопису другої половини ХХ століття. Результати. У дослідженні виявлено, що послідовний перехід від модифікованих форм соціалістичного реалізму й «суворого стилю» до експресіоністичних, символічних та андеграундних практик зумовив появу нової візуальної мови осмислення екзистенційних втрат, у якій індивідуальний досвід митця поєднується з колективною травмою суспільства та формує альтернативні наративи пам’яті й ідентичності. Висновок. Тема екзистенційних втрат в українському живописі другої половини ХХ ст. постає осердям художнього мислення, поєднуючи індивідуальний досвід митця з колективною травмою суспільства та перетворюючи живопис на простір духовної резистенції, збереження пам'яті та пошуку нових моделей ідентичності.
МИСТЕЦЬКА ВІЗІЯ ПРОЄКТУ «ЕКЗИСТЕНЦІЯ» АНАТОЛІЯ МЕЛЬНИКА
Стаття присвячена мистецтвознавчому осмисленню живописного проєкту «Екзистенція» народного художника України, академіка НАМУ Анатолія Мельника як цілісної художньої моделі людського буття в умовах війни та соціальних змін. Метою дослідження є виявлення художніх особливостей проєкту, розкриття специфіки його символічної мови та аналіз способів візуальної репрезентації внутрішніх станів сучасної людини. Методологічну основу становлять формально-стилістичний, іконографічний та іконологічний методи, що дають змогу проаналізувати структуру художнього образу. Герменевтичний підхід застосовано до інтерпретації глибинних сенсів образів, а порівняльний аналіз сприяє визначенню місця творчості А. Мельника в контексті сучасного європейського живопису. У статті розглянуто ключові полотна серії, де через деформацію людської фігури, гротеск, напружений колорит і динамічну композицію художник візуалізує досвід страждання, страху, самотності та внутрішнього спротиву. Визначено, що колористичне вирішення, побудоване на поєднанні холодних відтінків та експресивних червоних акцентів, виступає головним носієм смислового навантаження. Доведено, що попри трагізм образів, світлові акценти в полотнах символізують «життєствердну інтенцію» та незламність духу. Показано, що образна мова проєкту відображає філософські ідеї екзистенціалізму ХХ століття та сучасне осмислення соціальної кризи. Особливу увагу приділено моральному виміру творів, які спонукають глядача до рефлексії над особистою відповідальністю та духовною стійкістю. Мистецький дискурс А. Мельника трактується як «філософія трагедії», де квінтесенцією подолання абсурду буття постає Віра. Зроблено висновок, що проєкт «Екзистенція» поєднує індивідуальний художній досвід А. Мельника з колективною пам’яттю суспільства, створюючи діалог між мистецтвом, філософією і реальністю сучасного життя. Твори митця визначено як дієвий інструмент подолання травматичного досвіду через глибоку екзистенційну рецепцію. Наукова новизна полягає у комплексному аналізі живописного проєкту в контексті воєнних подій та сучасної української культури.
ВИЯВЛЕННЯ ХЛОРИДІВ НІТРАТОМ СРІБЛА ПІД ЧАС КОНСЕРВАЦІЇ ПАМ’ЯТОК ЧОРНОГО АРХЕОЛОГІЧНОГО МЕТАЛУ
Мета статті – проаналізувати методологію та практичне використання регламентів виявлення хлоридів нітратом срібла під час консервації археологічних пам’яток з чорного металу до початку консерваційної обробки. У статті розглянуто особливості проведення лабораторного дослідження на виявлення хлоридів нітратом срібла в порівнянні з методами, що широко використовуються в реставрації через свою доступність: дослідження методом оптичної мікроскопії та дослідження у вологій камері. Методи дослідження. Під час відбору джерел було використано історіографічний метод, а також застосовано порівняльно-аналітичний та емпіричний методи для співвіднесення підходів виявлення ознак активності корозії. Результати. В роботі висвітлено розбіжності в регламентах методик у лабораторному дослідженні нітратом срібла в розглянутих джерелах. Простежено поступовий розвиток та деталізацію виявлення ознак активної корозії, проте питання визначення хлоридів на пам’ятках чорного металу до початку консерваційної обробки залишається недостатньо дослідженим. Водночас обґрунтовано обмеження використання методу виявлення хлоридів нітратом срібла для комплексних предметів та археологічного металу з низькою механічною міцністю, які не підлягають зануренню. Висновки. Дослідження демонструє необхідність систематизації виявлення ознак активної корозії на археологічних пам’ятках з чорного металу. Виявлено, що лабораторне дослідження нітратом срібла суттєво вирізняється з-поміж інших методів визначення ознак активної корозії завдяки його доступності та інформативності. Подальша розробка даного методу для перевірки предметів на етапі доконсерваційної обробки може мати цінність для точнішої оцінки стану предмета, а також вибору подальших консерваційних заходів.
УКРАЇНСЬКІ 3D-ХУДОЖНИКИ ПЕРШОЇ ЧВЕРТІ XXI СТОЛІТТЯ: КРЕАТИВНІ АСПЕКТИ ТВОРЧОСТІ ТА СПЕЦІАЛІЗАЦІЯ У МИСТЕЦЬКІЙ ПРАКТИЦІ
Стаття присвячена комплексному аналізу 3D-графіки як інструменту сучасної мистецької практики в українському культурно-мистецькому контексті першої чверті XXI століття. Розглянуто трансформацію ролі 3D-технологій від технічного засобу, притаманного дизайну, рекламі та аудіовізуальним індустріям, до повноцінного художнього механізму цифрового живопису, скульптури та допоміжного образотворчого засобу. Мета статті – комплексне мистецтвознавче осмислення 3D-графіки як самостійного інструменту образотворчого мистецтва в українських фахівців першої чверті XXI століття, виявлення креативних аспектів індивідуальних художніх практик українських митців, які застосовують 3D-технології у виставкових, цифрових формах мистецтва, а також трансформації функцій 3D-графіки від прикладного інструменту креативних індустрій до автономного засобу художнього висловлювання. Під час наукового дослідження використано історико-культурний метод, порівняльно-типологічний підхід для зіставлення різних художніх практик, а також формально-стилістичний аналіз, що дав змогу виявити особливості візуальної мови. Структурно-функціональний метод дав можливість розглянути 3D-графіку як елемент цілісної системи сучасних мистецьких практик. Метод вивчення прикладів (case study) застосовано для аналізу індивідуальних творчих стратегій українських 3D-художників. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному мистецтвознавчому осмисленні 3D-графіки як самостійної художньої мови в сучасному українському мистецтві. Вперше здійснено системну класифікацію індивідуальних художніх практик, у межах яких тривимірна графіка використовується не як допоміжний технологічний інструмент, а як основний засіб образотворчого висловлювання. Доведено, що 3D-графіка має власні естетичні та виразні характеристики, які формують нові моделі просторового мислення та візуальної образності. До наукового обігу введено імена сучасних українських фахівців, які працюють з 3D-графікою, та їхні проєкти, що раніше не були предметом мистецтвознавчого аналізу. Уточнено понятійно-термінологічний апарат дослідження цифрового мистецтва. У результаті дослідження встановлено, що 3D-графіка в сучасному українському мистецтві функціонує як інструмент, здатний формувати повноцінні образні системи, нові типи просторового мислення та візуальної мови. Доведено, що індивідуальні практики українських фахівців, які працюють із 3D-технологіями, виходять поза межі прикладних креативних індустрій й активно інтегруються в галерейний, виставковий та імерсивний мистецький простір, зокрема у форматах VR/AR і цифрових експозицій. Практичне значення отриманих результатів полягає у можливості їхнього використання в мистецтвознавчих і культурологічних дослідженнях сучасного цифрового мистецтва, у навчальних курсах з образотворчого мистецтва, медіаарту та кураторській і виставковій діяльності. Матеріали дослідження можуть слугувати методологічною основою для аналізу творчості українських 3D-митців, сприяти подальшому визнанню 3D-графіки як інструменту сучасного образотворчого мистецтва та використовуватись під час формування міждисциплінарних програм і культурних проєктів.
КЛАСИЧНІ ТА НОВАТОРСЬКІ ТЕНДЕНЦІЇ В ПЕЙЗАЖНОМУ ЖАНРІ У ТВОРЧОСТІ ВИКЛАДАЧІВ КАФЕДРИ РИСУНКА НАОМА НАПРИКІНЦІ ХХ – НА ПОЧАТКУ ХХІ СТ.
Мета статті – розглянути та проаналізувати класичні й новаторські тенденції розвитку пейзажного жанру у творчості викладачів кафедри рисунка Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури (провідного навчального закладу України у сфері мистецької освіти) наприкінці ХХ – на початку ХХІ століття. Аналіз пейзажного доробку В. Нікітіна, Ю. Ларіонова, В. Магаляса, Ю. Рубашова, А. Гайдара та А. Нікітіна дає змогу простежити, як фундамент класичної школи стає підґрунтям для сміливих пластичних і концептуальних рішень сучасності. Встановлено, що саме гармонійне поєднання традицій та інновацій у діяльності кафедри забезпечує унікальний внесок її майстрів у формування візуального коду національного мистецтва. Методологія дослідження ґрунтується на сукупності наукових методів, провідними серед яких є іконологічний, порівняльно-історичний, культурно-історичний та історико-біографічний. Застосування цих методів сприяло комплексному вивченню творчого доробку викладачів кафедри рисунка та дало змогу систематизувати їхню творчість у жанрі пейзажу. Упорядкування образотворчої діяльності базувалося на цілісному сприйнятті та відповідних принципах, а також на методах систематизації, класифікації, синтезу, образно-стилістичного й мистецтвознавчого осмислення. Результати. На підставі отриманих даних можна стверджувати, що ефективність розв’язання поставлених завдань зумовлена гармонійним поєднанням традиційного досвіду з інноваційними стратегіями. Зроблено акцент на важливості інтеграції класичних напрацювань у сучасне технологічне та ідейно-мистецьке середовище. Висновок. Результати дослідження свідчать, що викладачі кафедри рисунка НАОМА ефективно поєднують надбання попередніх поколінь із новаторськими ідеями та підходами та забезпечують високий рівень вирішення творчих завдань.
МІЖ СВІТЛОМ І ТІННЮ: СИМВОЛІЗМ І ЛІМІНАЛЬНІСТЬ У МИСТЕЦТВІ ЕДВАРДА ГОППЕРА
Мета статті – дослідити роль світла і тіні у живописі Едварда Гоппера як ключових виразних і символічних засобів для конструювання лімінальних просторів, екзистенційної невизначеності та наративної незавершеності. Стаття показує, що використання світла у творах Е. Гоппера виходить поза межі натуралістичного зображення чи атмосферного ефекту, виконуючи системну символічну функцію, що передає психологічну напругу, просторові пороги та символічний зміст. Методи дослідження. Використано міждисциплінарний підхід, що поєднує мистецтвознавчий аналіз, візуальну семіотику та теорії лімінальності. Проаналізовано ключові роботи Е. Гоппера, зокрема «Опівнічники», «Кафе-автомат», «Кімнати біля моря», «Сонячне світло в порожній кімнаті», «Будинок біля залізниці», з урахуванням ролі світла і тіні у формуванні простору, сприйняття часу та емоційного впливу. Особливу увагу приділено контрасту штучного і природного світла, неоднозначності або відсутності джерел світла, а також експресивній функції тіні. Результати дослідження показують, що світло у картинах Е. Гоппера є динамічним інструментом лімінальності. Штучне світло створює відчуття часової зупинки, емоційного відчуження та просторової ізоляції, тоді як приглушене або безджерельне світло підкреслює застиглість і екзистенційну нерухомість. Тіні дестабілізують реалістичний простір, перетворюючи архітектурні форми на амбівалентних агентів, що сприяють формуванню напруги та символічного змісту. Світло і тінь разом конструюють пороги між внутрішнім і зовнішнім, видимим і прихованим, присутністю і відсутністю, знайомим і відчуженим, створюючи відчуття перебування «між» просторами, часом і психологічними станами. Висновки. Світло і тінь у творчості Е. Гоппера є центральними візуальними та символічними засобами кодування лімінальності у просторовому, часовому та екзистенційному вимірах. Акцент на цих стратегіях поглиблює розуміння символічного реалізму художника та пропонує методологічну основу для дослідження лімінальності у візуальному мистецтві.
МЕТОДОЛОГІЯ ТА КЛАСИФІКАЦІЯ ШРИФТОВОЇ МІЖПИСЕМНОЇ СТИЛІЗАЦІЇ ОЛЕГА СНАРСЬКОГО
Мета статті – окреслити і систематизувати методологію й класифікацію шрифтової міжписемної стилізації у творчості Олега Снарського як особливого типу шрифтового проєктування, відмінного від мультиписемної (багатомовної) типографіки (multi-script typeface design). У фокусі – визначення поняття «міжписемна стилізація» (на нашому прикладі – кирилиця, стилізована під іншу писемність) і її базових принципів: збереження кириличної графемної основи, перенесення маркерів іншої писемної традиції (дукт, ритм, модуль, контраст, термінали, діакритика) та пріоритет читабельності над декоративністю. Розглянуто історичні прецеденти типографічної імітації, сучасні виклики глобалізованої комунікації, а також етичні ризики (культурна апропріація, стереотипізація, «іншування»), що супроводжують стилізацію «чужого» письма. На основі аналізу доробку О. Снарського запропоновано класифікаційні параметри та поетапну схему аналізу й реконструкції його шрифтових рішень. Методи дослідження. У роботі застосовано термінологічний аналіз для розмежування міжписемної акцидентної стилізації шрифту та мультиписемної типографіки; формально-типографічний і порівняльний аналіз шрифтових форм; класифікацію стилізацій за ключовими параметрами; культурологічну та етичну оцінку доречності; реконструктивно-експериментальний підхід (ескізування й тестування читабельності). Результати. Уточнено визначення міжписемної стилізації та її базові критерії в кирилиці: збереження графеми, перенесення пластичних маркерів іншої писемності та пріоритет читабельності. Запропоновано класифікацію стилізацій у роботах О. Снарського та поетапну методику їхнього аналізу й реконструкції. Сформульовано поетапну методику аналізу й реконструкції шрифтових рішень, що включає аналіз форми, зіставлення з прототипом, реконструкцію прийомів, моделювання, а також оцінку функціональності й художньої цілісності. Висновки. Дослідження показало, що міжписемна стилізація є складним багатофакторним процесом, у якому художник має гармонізувати «чужі» пластичні маркери з кириличним графемним каркасом, не втрачаючи читабельності та культурної відповідальності. Доробок О. Снарського репрезентує системний і практично орієнтований підхід до стилістичної транспозиції кирилиці на основі широкого кола писемних традицій. Запропонована методологія та класифікаційні критерії можуть бути використані для подальших мистецтвознавчих студій, викладання типографіки та сучасної шрифтової практики в завданнях акцидентного характеру.
ПРАКТИЧНІ ШЛЯХИ РОЗВИТКУ ТРАМВАЙНО-ПІШОХІДНИХ ЗОН ЦЕНТРАЛЬНОЇ ЧАСТИНИ КИЄВА
Стаття присвячена дослідженню містобудівних особливостей формування та вдосконалення трамвайно-пішохідних зон в історичних містах України. Основна увага зосереджена на можливості відновлення трамвайної мережі в центральній частині міста Києва та інтеграції Центрального залізничного вокзалу в сучасну систему міського громадського транспорту. У роботі розглянуто причини занепаду трамвайного руху в Києві, пов’язані з пріоритетом автомобільного транспорту, трансформаціями вулично-дорожньої мережі та недостатнім урахуванням потреб сталого розвитку. Проаналізовано досвід європейських міст, зокрема Страсбурга, Стамбула та Львова, щодо впровадження трамвайно-пішохідних вулиць у межах історичних центрів. Визначено потенціал поєднання трамвайного руху з пішохідними просторами як інструменту підвищення транспортної ефективності, доступності та збереження історичного середовища. Мета дослідження – обґрунтування практичних підходів до формування трамвайно-пішохідних зон у центральній частині Києва на основі відновлення трамвайного сполучення. Методи дослідження містять просторово-планувальний аналіз, аналіз містобудівної документації, порівняльне вивчення зарубіжного досвіду, а також оцінку функціонально-планувальної структури центральної частини Києва. Результати дослідження свідчать про доцільність використання трамвая як екологічного, малошумного та комфортного виду міського транспорту, здатного забезпечити безпересадковий доступ до історичних районів міста. Встановлено, що його інтеграція у пішохідні простори підвищує доступність міського середовища для маломобільних груп населення, сприяє зменшенню автомобільного навантаження та покращенню якості громадських просторів. Запропоновано концептуальні підходи до формування трамвайно-пішохідних зон на ключових міських вулицях. Висновки. Інтеграція трамвайного транспорту в пішохідні простори історичних міст розглядається як ефективний інструмент розвитку сталого міського транспорту, підвищення якості міського середовища та збереження культурно-історичної ідентичності центральних районів. Отримані результати можуть бути використані під час розроблення містобудівних рішень щодо модернізації транспортної системи Києва та інших історичних міст України.
КЛАСИФІКАЦІЯ ІНСТРУМЕНТАРІЮ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В АРХІТЕКТУРІ: ВІДПОВІДАЛЬНО-СТАЛИЙ ВИМІР
Метою дослідження є обґрунтування та перевірка відповідально-сталого виміру класифікації архітектурних інструментів на основі штучного інтелекту (ШІ), що доповнює техніко-функціональні описи вимірюванням етичних, управлінських та сталих наслідків застосування у проєктній практиці. Методи дослідження ґрунтуються на аналізі міжнародних принципів довіреного штучного інтелекту та підходів «Green AI», що були адаптовані до архітектурно-урбаністичного контексту. Далі критерії відповідальності та сталості пророблено через систему індикаторів і шкалу рівня розвитку 0–5. Емпіричну частину виконано як пілотне порівняльне профілювання добірки інструментів за матеріалами відкритої документації та описів практичного використання. За результатами дослідження виокремлено чотири параметри: етика та людський нагляд (R1), управління й нормативна відповідність (R2), обчислювальна сталість (S1), соціально-міська сталість результатів (S2), і запропоновано шкалу рівня розвитку 0–5, що формує профіль R1–R2–S1–S2. Показано наступні закономірності, коли консультативні сервіси частіше мають вищий R1, тоді як масштабні міські системи можуть демонструвати високий S2 за нижчих R1–R2, також зафіксовано відмінності S1 між класами моделей і режимами використання. Висновки. Запропонований відповідально-сталий вимір дає змогу прозоро зіставляти ШІ-інструменти за підзвітністю, ресурсними витратами та суспільною користю; результати пілотного профілювання показують типові компроміси між параметрами R1–R2–S1–S2, що важливо для керованого впровадження та управління ризиками в архітектурній і муніципальній практиці.
АМЕРИКАНСЬКИЙ ХУДОЖНІЙ МУЗЕЙ ХХ–ХХІ СТОЛІТТЯ ЯК ЛАБОРАТОРІЯ НОВИХ ПРОСТОРОВИХ СЦЕНАРІЇВ
Мета дослідження полягає у визначенні ролі архітектури в процесах трансформації художніх музеїв. У статті проаналізовано формування та еволюцію моделі американських художніх музеїв ХХ–ХХІ століть у контексті світових музейних традицій. Показано, що їхній розвиток відбувався за умов відсутності жорсткого національного канону, домінування приватної філантропії та орієнтації на широку аудиторію, що сприяло переходу музею від архівної інституції до відкритого соціально-комунікативного простору. Акцентовано роль архітектури як інструменту оновлення музейних функцій через гнучкі планувальні рішення та інтеграцію публічних зон. Використано такі методи дослідження: комплексний і системний підходи із застосуванням аналізу, синтезу, порівняльно-історичного та описового методів. Результати дослідження полягають у систематизації архітектурних і кураторських стратегій провідних американських музеїв (MoMA, Whitney Museum, LACMA, SFMOMA, The Broad та ін.) і їхньому визначенні як лабораторій сучасної музейності. Висновки свідчать, що модель американського художнього музею функціонує як динамічне комунікативне середовище, де архітектура виступає активним медіатором між мистецтвом і суспільством, а набутий досвід є важливим орієнтиром для переосмислення музейних практик в Україні в умовах деколонізації та роботи з колективною пам’яттю.
ПРИНЦИПИ ФОРМУВАННЯ СЕРЕДОВИЩА ВНУТРІШНЬОГО ДВОРУ (ПАТІО) ЗАСОБАМИ ЛАНДШАФТНОГО ДИЗАЙНУ В БЛОКОВАНІЙ ЖИТЛОВІЙ ЗАБУДОВІ
Метою статті є визначення принципів формування середовища внутрішніх дворів типу патіо засобами ландшафтного дизайну в умовах блокованої житлової забудови, а також розроблення рекомендацій щодо планування таких просторів з урахуванням обмеженої площі, функціональних потреб мешканців і сучасних екологічних вимог. Методи дослідження. Використано аналіз і узагальнення наукових джерел, порівняння вітчизняного та зарубіжного досвідів організації дворових просторів, систематизацію принципів ландшафтного дизайну, а також теоретичне моделювання просторової структури дворів-патіо. Результати. Встановлено, що внутрішні двори в блокованій забудові виконують рекреаційну, соціальну та мікрокліматичну функції і є важливим елементом житлового середовища. Обґрунтовано принципи їхнього формування: функціональне зонування території, інтеграція багаторівневого озеленення, організація зручних маршрутів пересування та поєднання зон активного і пасивного відпочинку. Показано, що рослинні композиції сприяють поліпшенню теплового комфорту та вологості повітря, а поєднання озеленення, елементів благоустрою і малих архітектурних форм забезпечує естетичну виразність та функціональну насиченість простору навіть на обмежених ділянках. Висновки. Формування внутрішніх дворів-патіо потребує комплексного ландшафтного підходу, що інтегрує функціональні, естетичні та екологічні аспекти. Раціональне зонування території, багаторівневе озеленення та інтеграція рекреаційних елементів сприяють підвищенню комфорту та якості житлового середовища. Отримані результати можуть бути використані в практиці сучасного архітектурного та ландшафтного проєктування житлових комплексів, а також під час реконструкції існуючих дворів із урахуванням соціально-поведінкових і мікрокліматичних аспектів.
ПОСТСОЦІАЛІСТИЧНІ ТРАНСФОРМАЦІЇ ОСТРАВИ-ПОРУБИ: КОНФІГУРАЦІЇ АГЕНТНОСТІ ТА ІНСТРУМЕНТІВ ВПЛИВУ В УРБАНІСТИЧНОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Мета дослідження – виявити й інтерпретувати постсоціалістичні вектори трансформації Острави-Поруби як планованого соціалістичного «нового міста» через співвіднесення а́кторів (виконавців), інструментів і просторових шарів впливу. Методи. Аналіз наукових і документальних джерел та архівів у поєднанні з польовими спостереженнями; кодування даних стосовно трансформацій урбаністичного середовища структуровано за трьома блоками: а́ктори (держава; муніципалітет / інституції; низові ініціативи), інструменти (інституційно-нормативні, майново-ринкові, містобудівно-просторові, культурно-символічні, освітньо-просвітницькі, мережеві / коаліційні, локальні практики), шари (морфологічно-планувальний; архітектурно-пластичний; символічно-кодовий). У дослідженні запропоновано аналітичну рамку, що базується на взаємодії а́кторів, інструментів та просторових шарів, що дає змогу трактувати постсоціалістичні трансформації як систему взаємозв’язків між інституційними суб’єктами, інструментами розвитку та матеріальною структурою міста. Результати дослідження. Муніципалітет формує пріоритети регенерації, мобільності та дворів і впроваджує просвітницькі інтервенції; низові а́ктори комерціалізують вуличний фронт, заповнюють внутрішньоквартальні «пустоти» новою забудовою і змінюють режими управління будинками. Домінують муніципальні та низові практики; найбільш динамічно змінюються «пустоти», фасади та знаково-кодові елементи, тоді як планувальний каркас і об’ємна композиція залишаються інерційними. Висновки. Трансформації мають характер нашарування нових економічних і управлінських режимів на відносно стійкий соціалістичний каркас; матриця «а́ктори-інструменти-шари» придатна для порівняльного аналізу інших планованих соціалістичних районів.
ІСТОРІОГРАФІЧНИЙ АСПЕКТ ФОРМУВАННЯ МЕМОРІАЛЬНО- ПОХОВАЛЬНИХ КОМПЛЕКСІВ НА ТЕРЕНАХ УКРАЇНИ
Метою статті є виявлення закономірностей еволюції формування меморіальних комплексів у світовому та українському контексті від палеоліту до першої половини ХХІ століття, визначення передумов їхнього виникнення та функціонування, а також аналіз трансформації архітектурно-планувальних структур з позицій формування меморіального середовища та вибору місця розміщення. Методи дослідження ґрунтуються на історико-типологічному, порівняльному та структурно-просторовому аналізі прикладів меморіальної архітектури різних історичних періодів. Результати дослідження дають змогу окреслити етапи розвитку меморіальних комплексів – від архетипних природно детермінованих форм до сучасних урбаністично інтегрованих систем пам’яті. Встановлено, що визначальним чинником формування меморіального комплексу є його локалізація в природному або міському середовищі, що безпосередньо впливає на композиційні та планувальні рішення. Висновки підтверджують, що сучасна українська практика меморіалізації формує нову типологію військового меморіального простору, яка поєднує ландшафтну інтеграцію, регулярну структуру та персоніфікацію пам’яті.
ФОРМОУТВОРЕННЯ МІСЬКИХ ПРОСТОРІВ У КОНТЕКСТІ ІНТЕГРАЦІЇ ФІЗКУЛЬТУРНО-СПОРТИВНИХ КОМПЛЕКСІВ У ЖИТЛОВИХ РАЙОНАХ
Мета статті – дослідити особливості формоутворення міських просторів у процесі інтеграції фізкультурно‑спортивних комплексів у структуру житлових районів. Методи дослідження базуються на порівняльному аналізі реалізованих європейських фізкультурно‑спортивних комплексів, системно‑функціональному аналізі просторових рішень та узагальненні сучасних наукових підходів до формування міського середовища. Результати дослідження полягають у виявленні та узагальненні основних просторових моделей формоутворення міських просторів у контексті інтеграції спортивної інфраструктури, зокрема вертикальної, ландшафтної та кампусної моделей. Встановлено, що фізкультурно‑спортивні комплекси можуть виступати активними елементами міської структури, формуючи громадські простори та впливаючи на просторову організацію житлових районів. Висновки. Проведене дослідження підтверджує, що інтеграція фізкультурно‑спортивних комплексів у міське середовище сприяє підвищенню просторового взаємозв’язку, соціальної активності та якості міських просторів. Виявлені моделі формоутворення можуть бути використані як теоретична та практична основа для архітектурно‑містобудівного проєктування в умовах сучасних житлових районів.
НОРМАТИВНА НЕВИЗНАЧЕНІСТЬ У РЕСТАВРАЦІЇ МАЛИХ АРХІТЕКТУРНИХ ФОРМ ВОДОТЕХНІЧНОГО ПРИЗНАЧЕННЯ
Мета статті – розглянути методичні аспекти реставрації малих архітектурних форм з гідрофункцією у складі об’єктів архітектурної спадщини. У ході дослідження виявлено нормативну прогалину щодо регламентування втручання у функціональні елементи, що не мають самостійного охоронного статусу, але є невіддільною частиною архітектурного середовища. Зазначено, що чинні нормативи орієнтовані переважно на об’ємно-просторові структури, ігноруючи специфіку елементів із технічним навантаженням, зокрема фонтанів, декоративних басейнів тощо. Узагальнення поширеності таких об’єктів у містах України підтверджує системний характер проблеми. Методи дослідження. Використано аналіз нормативної бази, архівних джерел, матеріалів фотофіксації та проєктних рішень, погоджених з органами охорони культурної спадщини. Порівняльний аналіз дав змогу виявити прогалини в нормативному регулюванні, а досвід реставрації – показати результати застосування різних підходів. Результати. Запропоновано принцип комплексного підходу до охоронного середовища, відповідно до якого всі складові історико-архітектурного об’єкта, незалежно від їхнього функціонального навантаження, розглядаються як єдине охоронне ціле. Обґрунтовано допустимість технічної адаптації за умови збереження просторової структури, стилістики та композиційної ролі елемента. Визначено, що відновлення функціональності не суперечить автентичності, а є засобом її збереження. Висновки. Результати дослідження можуть бути використані для уточнення методичних рекомендацій щодо реставрації малих архітектурних форм, а також для розробки проєктної документації в умовах нормативної невизначеності.
ОСОБЛИВОСТІ ЗБЕРЕЖЕННЯ ТА РЕГЕНЕРАЦІЇ ТРАДИЦІЙНОЇ ДЕРЕВ’ЯНОЇ ЗАБУДОВИ ПЕРЕДМІСТЬ КИЇВЩИНИ
Мета дослідження – дослідити особливості традиційної дерев’яної структури передмість Києва та можливості її збереження на основі узагальнення закордонного досвіду. Метод дослідження полягає у виявленні, обговоренні, аналізі та визначенні викликів збереження ідентичності та автентичності традиційних історичних передмість з характерною дачною забудовою для досягнення сталого розвитку. Методологічний підхід складається з двох частин. Перша – це стислий опис основних особливостей дерев’яної забудови дачних передмість Київщини, аналіз взаємозв’язків з навколишнім середовищем та ландшафтом, питання і проблеми ідентичності та автентичності, а також те, як їх можна пристосувати або переосмислити в сучасному контексті та концепціях. Друга – вивчення альтернативних підходів, які могли б узгодити традиційні принципи з поточними потребами захисту й відродження історичної міської тканини та переосмислення збереження від історичної архітектури до сталого розвитку. Результати дослідження. Виявлено можливості збереження традиційної різьбленої дерев’яної забудови на основі аналізу закордонного і вітчизняного досвіду. Встановлено, що конфігурація та взаємозв’язок житлових просторів передмість мають унікальну особливість створювати, зберігати і транслювати просторово-часові події, тобто ознаки ідентичності. Виявлено, що наразі існує три основних прийоми збереження дерев’яної забудови передмість: перенесення окремих будівель до музеїв під відкритим небом; збереження районів дерев’яної забудови як виокремлених заповідників у місті – в цьому випадку житлова функція зазвичай поступається туристичній і музейній; і, нарешті, регенерація житлових утворень дерев’яної забудови in situ, зі збереженням житлової функції та характерних типів просторів з активним залученням громади.
ОБ’ЄКТ І ПРЕДМЕТ ОХОРОНИ В АРХІТЕКТУРНОМУ ПАМ’ЯТКОЗНАВСТВІ Й ПАМ’ЯТКООХОРОННІЙ МЕТОДИЦІ (НА ПРИКЛАДІ ПАМ’ЯТКИ АРХІТЕКТУРИ І ПАМ’ЯТКИ МІСТОБУДУВАННЯ)
У статті розглядаються термінологічні визначення сфери охорони та реставрації пам’яток. Критичні зауваження представників пам’яткоохоронного цеху й науковців щодо окремих термінів пам’яткознавчого й пам’яткоохоронного спрямування, задіяних в законодавчих та нормативно-правових актах та їхній негативний вплив на практичні заходи охорони об’єктів культурної спадщини визначають актуальність питання. Тож метою даного дослідження є визначення основоположних категорій архітектурного пам’яткознавства і пам’яткоохоронної методології, зокрема йдеться про дефініції – пам’ятка архітектури, пам’ятка містобудування, об’єкт охорони, предмет охорони та інші. За результатами аналітичного огляду наукових напрацювань з досліджуваної тематики, ґрунтовного вивчення термінологічних визначень, що містяться в міжнародних документах та нормативно-правових актах української держави, а також базуючись на авторській методиці морфологічного аналізу об’єктів архітектурної і містобудівної спадщини, визначено їхню сутність як об’єктів охорони й відповідно сформульовані визначення пам’ятки архітектури і пам’ятки містобудування. Таким чином, пам’ятка архітектури визначається як об’єкт архітектурно-будівельної діяльності людини в минулому, що зберігся повністю чи частково в автентичному стані і в поєднанні з історично усталеним довкіллям становить суспільну цінність, визнається джерелом історико-культурної інформації і твором архітектурного мистецтва. Пам’яткою містобудування є ансамбль, комплекс, садиба, квартал, вулиця чи інше територіально-просторове утворення, яке в поєднанні з характерним природно-ландшафтним чи антропогенним середовищем у межах визначеної території й композиційної цілісності, і яке сучасним існуванням історично успадкованого просторового каркасу забудови, засвідчує містобудівну культуру певної історичної доби і є джерелом історико-культурної інформації. Пам’ятка архітектури і пам’ятка містобудування є об’єктами охорони у визначених параметрах. Щодо предмета охорони пам’ятки, то при визначенні варто керуватися поставленою метою застосування пам’яткоохоронних заходів – предметом охорони буде застосований пам’яткоохоронний захід щодо частини чи пам’ятки загалом.
РОЛЬ ІСТОРИКО-АРХІТЕКТУРНОЇ СПАДЩИНИ В КЛАСИФІКАЦІЇ ТА СТАЛОМУ РОЗВИТКУ ОБ’ЄДНАНИХ ТЕРИТОРІАЛЬНИХ ГРОМАД
Мета статті – розкрити роль історико-архітектурної спадщини у класифікації об’єднаних територіальних громад (далі – ОТГ) та їхньому сталому (збалансованому) розвитку й обґрунтувати значення автентичного сільського середовища як ключової передумови туристичної привабливості громади, а відтак – її економічного добробуту. Методика дослідження ґрунтується на загальнонаукових емпіричних методах. Оскільки тема цієї статті має переважно теоретичний характер, основні методи полягають в аналізі наявної нормативної документації, офіційних програм розвитку громад та областей загалом, картографічних джерел тощо. Порівнюється теоретична база та практичний досвід українського й зарубіжного територіального управління. Особливу увагу приділено питанням територіального захисту історичних надбань і збереження історично цінного сільського середовища на місцевому та регіональному рівнях. Аналіз здійснюється в контексті децентралізації в Україні та передачі значних повноважень на місця, зокрема у сфері управління об’єктами культурної спадщини й заповідними територіями. У висновках наведено узагальнений перелік класифікацій об’єднаних громад з акцентом на відсутність в українській нормативній базі поділу за засадами охорони місцевих історико-архітектурних надбань. Відтак, на підставі аналізу закордонного досвіду територіальної охорони пам’яток архітектури та археології в межах історично успадкованого сільського середовища запропоновано й обґрунтовано авторську дефініцію ОТГ за їхнім історико-архітектурним потенціалом. Такий підхід розглядається як передумова розвитку місцевих туристичних осередків і мереж, а також як запорука сталого (збалансованого) розвитку громади загалом. Імплементація результатів дослідження у практичній діяльності полягає в обранні оптимальної стратегії для зростання економічного добробуту місцевого населення. Реалізація потенціалу історично успадкованого сільського середовища в межах громад із його колоритними матеріальними та нематеріальними надбаннями є передумовою їхньої туристичної привабливості. Водночас розвиток інфраструктури сприятиме залученню сільського населення до сфери обслуговування і, як наслідок, – поліпшенню економічного добробуту, зважаючи на поширення туризму як провідної сучасної галузі економіки.
ДРАМАТУРГІЯ АРХІТЕКТУРНОГО ПРОСТОРУ МІСТА: ВІЗУАЛЬНІ ТА КОМПОЗИЦІЙНІ МЕХАНІЗМИ ФОРМУВАННЯ СПРИЙНЯТТЯ
Метою статті є системне виявлення драматичних аспектів архітектурного простору, а також комплексне визначення ролі статичних і динамічних механізмів у формуванні його драматургії. Дослідження спрямоване на теоретичне й емпіричне з’ясування того, як антропоморфні метафори, сценографічні прийоми та візуально-образні засоби інтегруються в архітектурну композицію, перетворюючи середовище на об’єкт активного емоційного співпереживання й когнітивного осмислення. Особливу увагу приділено аналізу переходу від фізичного руху спостерігача до оптичного руху погляду в межах окремого кадру. Методи дослідження. Дослідження виконано на основі міждисциплінарного підходу із застосуванням композиційно-просторового аналізу архітектурних середовищ, порівняльного аналізу живописних і графічних творів (Дж. Б. Піранезі, прерафаеліти, Е. Гоппер, Дж. Де Кіріко), методів аналізу візуального кадру, а також інтерпретації даних айтрекінгу для виявлення послідовності фіксацій, затримок погляду та напрямків візуального руху. Саме поєднання аналізу художніх зображень і реальних просторових ситуацій міста дало змогу простежити механізми перенесення драматичних принципів в архітектурний простір. Головні результати і висновки. У результаті дослідження встановлено, що драматургія архітектурного простору реалізується у статичному та динамічному вимірах і визначається співвідношенням мас і порожнеч, їхньою конфігурацією, лінією силуету, світлотіньовими та масштабними контрастами, а також зміною ракурсів і точок зору спостерігача. Доведено, що порожнечі, зокрема «від’ємний простір», поверхня землі та небо, виступають активними композиційними чинниками, які формують емоційну напругу та ієрархію сприйняття. Наукова новизна полягає в трактуванні драматичного типу міського простору як змінної характеристики, що виникає в процесі споглядання, а також у застосуванні методів візуального аналізу для інтерпретації архітектурної композиції. Отримані результати мають значення для теорії архітектури, містобудування та архітектурної освіти, орієнтованої на емоційний досвід людини, яка тілесно та візуально переживає архітектурний простір.