Вісник Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури
Часопис «Вісник Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури» – це електронне наукове видання науковців, студентів, аспірантів та молодих учених, яке започатковане з метою представлення теоретичних і практичних досягнень науковців у європейському культурно-мистецькому просторі; сприяння становлення й зміцнення нової генерації молодих науковців та митців, підтримки й розвитку їхньої дослідницької та творчої діяльності.
«М’ЯКА СИЛА» УКРАЇНИ: ЗАРУБІЖНІ МУЗЕЙНІ ПРОЄКТИ ТА ФОРМАТИ КУЛЬТУРНОЇ ДИПЛОМАТІЇ ПІСЛЯ 2022 РОКУ
Метою дослідження є аналіз ключових форм міжнародної презентації української культури після 2022 року – як через класичні мистецькі проєкти (експозиції у музеях), так і через інноваційні інструменти (благодійні ініціативи, мультимедійні виставки тощо). Методи дослідження включають аналітичний огляд джерел (публікації у ЗМІ, наукові та експертні матеріали), порівняльний аналіз музейних кейсів, а також описовий метод для вивчення нестандартних форматів культурної дипломатії. Авторка використовує також підхід культурної геополітики для виявлення взаємозв’язку між мистецтвом і політикою. У результаті дослідження розглянуто та проаналізовано кілька ключових прикладів музейних кейсів. Окрему увагу приділено нестандартним форматам культурної дипломатії: запровадженню україномовних аудіогідів у провідних музеях світу, проєкту «Out of Blackout», благодійному аукціону у Victoria and Albert Museum у Лондоні, а також мультимедійній виставці «War Diaries». З’ясовано, що такі ініціативи сприяють не лише зміцненню іміджу України та ширшому ознайомленню зарубіжної аудиторії з українською національною культурою й мистецтвом, але й формують нові канали культурної комунікації у міжнародному просторі. У висновках наголошується на необхідності підтримки ініціатив культурної дипломатії як постійного напряму державної політики. Досвід 2022–2025 років засвідчує ефективність інтеграції музейного контенту в глобальний культурний контекст як чинника «м’якої сили».
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОРМУВАННЯ ІНТЕЛЕКТУ МИТЦЯ В УМОВАХ ГЛОБАЛЬНИХ КУЛЬТУРНИХ ТРАНСФОРМАЦІЙ
У статті проаналізовані ключові виклики, що постають перед академічною мистецькою освітою України в умовах глобальних культурних трансформацій. Розглянуто співвідношення між фундаментальною академічною школою та зростанням ролі проєктного мислення, цифрових технологій і нових художніх стратегій. Підкреслено, що втрата бази майстерень знижує аналітичний потенціал мистецької освіти. Метою дослідження є визначення ролі академічної школи у формуванні інтелекту митця як носія критичного мислення, естетичної культури й культурної відповідальності. Наукова новизна полягає у системному аналізі взаємодії традиційних і сучасних освітніх моделей та окресленні шляхів інтеграції української мистецької освіти у європейський культурно-освітній простір без втрати її ідентичності. Методи дослідження. Для досягнення мети використано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів. Історико-порівняльний метод дав змогу простежити становлення академічної освіти в Україні порівняно з європейськими моделями, визначивши їхні ключові характеристики та відмінності. Структурно-аналітичний застосовано для систематизації сучасних підходів до організації навчання у майстернях і системі індивідуального наставництва, що визначає формування професійних компетентностей здобувачів. Контент-аналіз міжнародних документів і публікацій – The Florence Principles on the Doctorate in the Arts, Journal for Artistic Research, дослідження цифровізації, звіт UNESCO – використано для інтеграції українського контексту у глобальний культурний дискурс. Метод порівняльної педагогіки дав змогу зіставити академічну модель освіти з проєктно-цифровою парадигмою, виявивши її переваги та ризики новітніх практик (поверхневість, технологічна залежність, ціннісна нестабільність). Сукупне використання зазначених методів забезпечило комплексний аналіз взаємозв’язку між академічною традицією й сучасними тенденціями розвитку мистецької освіти з урахуванням педагогічних і філософських принципів формування інтелекту митця. Результати дослідження. Академічна школа зберігає фундаментальне значення. Система майстерень, індивідуальне наставництво та базові дисципліни залишаються основою професійного становлення митця й передумовою інтеграції у глобальний культурний простір. Академічна модель освіти, орієнтована на розвиток майстерності та аналітичного мислення, підтверджує свою ефективність у формуванні художнього інтелекту та педагогічної спадковості. Сучасні виклики змінюють характер підготовки. Проєктно орієнтований підхід, іронічні стратегії та цифровізація спрямовують мистецьку діяльність на короткотермінові ефекти, що знижує аналітичний рівень підготовки. Водночас розширення практик artistic research і використання технологічних медіа сприяє інноваціям, але водночас створює ризик поверхової рефлексії без ґрунтовної професійної бази. Цифровізація має подвійний характер. Вона відкриває нові можливості для міждисциплінарних експериментів, віртуальної взаємодії та міжнародної співпраці, однак без академічної основи (рисунок, живопис, композиція) залишається фрагментарною й концептуально слабкою. Дослідження впровадження VR у мистецьку освіту підтверджують, що технологічні інновації ефективні лише тоді, коли вони спираються на класичну систему професійної майстерності. Академічна освіта спрямована на формування художника-інтелектуала – носія критичного мислення, естетичної культури й культурної відповідальності. Це узгоджується з принципами Florence Principles on the Doctorate in the Arts та підходами EQ-Arts, що підкреслюють єдність художньої практики, дослідження та рефлексії як засобів розвитку автономного мислення митця-дослідника. Академічна школа формує не лише професіоналів, а й особистостей, здатних підтримувати культурну пам’ять і духовну стійкість суспільства. У воєнних умовах мистецька освіта виконує громадянську й гуманістичну місію – збереження ідентичності, символічного простору та цінностей культури, що стають частиною національного опору. Висновки. Академічна мистецька освіта в Україні залишається провідною моделлю комплексного розвитку митця – від технічної майстерності до інтелектуальної автономії. Її стратегічна мета – формування художника-інтелектуала, здатного до культурної рефлексії, критичного мислення й осмислення глобальних процесів у контексті національної ідентичності. Сучасні виклики – проєктність, іронія, цифровізація – можуть бути інтегровані в освітній процес лише на основі академічної школи, що поєднує класичні методи з інноваційними практиками. В умовах війни інтелект митця стає ресурсом духовної стійкості й культурного виживання, підтверджуючи стратегічну роль академічної традиції як чинника збереження професійності, гуманістичних цінностей і тяглості української культури.
ЕТАПИ НАВЧАЛЬНОГО РИСУНКА: МЕТОДИЧНІ СУПЕРЕЧНОСТІ ТА АНАЛІТИЧНІ ШЛЯХИ ЇХНЬОГО РОЗВ’ЯЗАННЯ
Метою статті є обґрунтування поетапної моделі викладання рисунка в системі професійної мистецької освіти, що включає побудову, анатомічний аналіз та світлотіньове моделювання як взаємопов’язані складові єдиного навчального завдання. Методи. Методологічну основу дослідження становить порівняльно-аналітичний підхід, що поєднує аналіз програмних матеріалів, методичних рекомендацій і фахових публікацій з узагальненням практичного досвіду викладання рисунка у вищій мистецькій школі. Застосовано структурно-функціональний метод для аналізу ролі побудови, анатомічного аналізу та світлотіньового моделювання у формуванні навчального завдання. Метод педагогічного узагальнення використано для систематизації типових помилок студентів і виявлення причин втрати логіки зображення. Результати дослідження. У межах дослідження визначено функціональну роль кожної структурної складової, виявлено типові порушення логіки зображення, охарактеризовано причини декоративного трактування послідовності у зображенні та окреслено умови їхньої професійної інтеграції. Сформульовано аналітично обґрунтовану методичну модель, що забезпечує логічну узгодженість рисунка, сприяє розвиткові образного мислення та підвищує ефективність навчального процесу. Висновки. Запропонована модель може бути використана для вдосконалення методики викладання рисунка у вищій мистецькій освіті, подолання формалізму та забезпечення професійної достовірності графічного зображення.
ВИСТАВКОВИЙ ПРОЄКТ «КОНЦЕНТРАЦІЯ ВОЛІ» ЯК ФОРМА КУЛЬТУРНОГО ОПОРУ В УМОВАХ ПОВНОМАСШТАБНОГО ВТОРГНЕННЯ РОСІЇ В УКРАЇНУ
Мета статті – проаналізувати виставковий проєкт «Концентрація волі», що відбувся у 2023 році в Центрі сучасного мистецтва M17 у Києві, як приклад художньої реакції на повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну та визначити його роль як форми культурного опору. Увагу зосереджено на кураторській концепції, візуальних стратегіях, закладених у проєкт, та аналізі окремих мистецьких творів, що демонструють здатність сучасного мистецтва трансформувати пережитий досвід війни у механізм спротиву. Методи дослідження. У роботі застосовано мистецтвознавчий, порівняльно-аналітичний, історичний та структурно-семантичний методи. Результати. Дослідження засвідчує, що виставковий проєкт «Концентрація волі» є не лише реакцією на воєнні події, але й складовою ширшої культурної відповіді, спрямованої на деміфологізацію імперських наративів і переозначення категорій «волі», «правди» та «ідентичності» через художню мову. Акцентовано на здатності мистецтва формувати альтернативну символічну реальність, яка протистоїть російській пропаганді, виявляючи її штучність, агресивність і маніпулятивний характер. Висновки. Виставка репрезентує новітню форму культурного опору, в якому естетичне, етичне та політичне співіснують у єдиному художньому просторі. Проєкт функціонує як засіб мистецької протидії російській пропаганді та не лише документує сучасність, але й структурує спільну візію майбутнього, формуючи спротив через культуру. Виявлено особливості художнього мислення в період екзистенційної загрози, що спонукали до зміщення акцентів у візуальному наративі. Виставка фіксує особливу роль мистецтва як засобу комунікації та осмислення реальності в умовах війни.
ТЕОРЕТИЧНІ ОСНОВИ ПРОЄКТУВАННЯ КОРПОРАТИВНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
Мета статті – порівняти теоретичні основи проєктування корпоративного стилю в Україні та за кордоном у хронологічних межах ХХ – початку ХХІ століття. Актуальність теми зумовлена зростанням візуальних досліджень, вагомістю візуальної ідентифікації і знакових графічних систем. Методи дослідження. Авторами використано наступні наукові методи: герменевтичний, системно-структурний, функціонального та компаративного аналізу, теоретичного узагальнення тощо. Результати дослідження. Зазначено, що на сьогоднішній день основними проблемами залишаються семантична цілісність, лаконічність, інформативність корпоративних констант, художньо-проєктна образність та стильова єдність всіх носіїв корпоративного стилю, як традиційних, друкованих, так і цифрових. Узагальнено переваги, які дає його використання, – це головний засіб формування сприятливого іміджу будь-якої структури. Стилістично витриманий, оригінальний і стабільний корпоративний стиль позитивно впливає на споживачів, даючи можливість отримання прибутку та появи постійних клієнтів і партнерів. Вперше наголошено, що психосуб’єктивні, асоціативні та семантичні властивості кольорів мають вагомий вплив на сприйняття, відтак обґрунтованою стає доречність застосування системи кольорографічних обмежень під час створення носіїв корпоративного стилю для більш швидкого, чіткого розуміння та збереження його у пам’яті споживачів. Висновки. Виявлено недостатню кількість ґрунтовних публікацій в Україні, присвячених корпоративному стилю, що є вкрай необхідним для українських виробників, компаній, інституцій, структур різного рівня і спрямованості: державної, культурної, громадської, туристичної, екологічної, освітньої. Системно проаналізувавши наявну теоретичну джерельну базу, з’ясовано, що зарубіжний проєктний досвід вагомо вплинув на розвиток в Україні промислової графіки і дизайну візуально-інформаційного середовища.
«ПОРТРЕТ Б. В. ЄННІ» ОЛЕКСАНДРА МУРАШКА: РЕЗУЛЬТАТИ КОМПЛЕКСНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ ТА АТРИБУЦІЯ
Мета дослідження: проаналізувати всі доступні джерела та зіставити їх з результатами комплексного дослідження «Портрета Б. В. Єнні» пензля О. Мурашка, що належить до зібрання Художнього музею Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури (НАОМА), задля уточнення відомих або встановлення невідомих аспектів його творчого методу, а також етапів створення й побутування даного портрета. Методи дослідження: історіографічний, історико-документальний, а також оптико-фізичні та фізико-хімічні методи лабораторного дослідження, порівняльний аналіз, емпіричний метод безпосереднього спостереження й аналізу. Результати дослідження: за ініціативи Д. Добріян та за сприяння ректора НАОМА професора О. Цугорки у 2025 році було проведено у кілька етапів всебічне дослідження «Портрета Б. В. Єнні». Висновки. Узагальнено відомості про портретовану та окремі моменти історії побутування твору, атрибутовано й уточнено час створення олівцевих ескізів; уточнено атрибуцію архівної фотографії портрета; встановлено етапи роботи О. Мурашка над портретом; виявлено, що рама є оригінальною і була замовлена самим художником; з’ясовано наслідки пошкоджень та реставраційних втручань попередніх років і ті видозміни, до яких вони призвели. Встановлено, що пігментна палітра портрета відповідає іншим дослідженим творам О. Мурашка цього періоду; висунуто припущення щодо причини технологічних видозмін живопису та щодо участі К. Трохименка у реставрації портрета. Завдяки здійсненим консерваційно-реставраційним заходам, твір набув експозиційного вигляду: виправлення деформацій дало змогу цілісного огляду; видалення поверхневих забруднень, потемнілих тонувань і шпаклівок відкрило дійсні кольори твору у їхньому гармонійному поєднанні.
ОГЛЯД МОЖЛИВОСТЕЙ УДК ДЛЯ ВИЗНАЧЕННЯ ЧАСУ У МИСТЕЦТВОЗНАВЧІЙ ЛІТЕРАТУРІ
Розглянуто можливості індексування книг мистецького спрямування при використанні Універсальної десяткової класифікації. Висвітлено методику застосування УДК щодо позначення часових показників: років, епох, історичних періодів та фаз мистецтва, шкіл, напрямів, стилів, що відповідають певному часу, різним часовим явищам тощо.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ХУДОЖНІХ МУЗЕЇВ: МІЖ ЗБЕРЕЖЕННЯМ СПАДЩИНИ ТА ПРОСТОРОВИМ ДІАЛОГОМ
Мета дослідження. У статті досліджено архітектурно-образну виразність сучасних художніх музеїв як провідну ідею їхньої трансформації у відповідь на соціокультурні зміни. Особливу увагу зосереджено на взаємозв’язку об’ємно-просторової структури з функціональним призначенням, комунікативною роллю архітектури, емоційним сприйняттям музейного простору та на нових тенденціях модернізації й розширення. Використано методи дослідження: комплексний і системний підходи із залученням методів аналізу, синтезу, порівняльно-історичного та описового. Результати дослідження свідчать, що архітектурно-образна виразність художніх музеїв дедалі частіше виконує дві взаємодоповнювальні функції: з одного боку, будівля стає самостійним експонатом, з іншого – делікатно інтегрується в історичну забудову міста, не порушуючи гармонії його силуету. Художні музеї у великих містах України постають важливими інституціями культурної інновації. Проблема трансформації музеїв – і як сховищ мистецьких скарбів, і як сучасних культурних центрів – є гостро актуальною й потребує ґрунтовного теоретичного обґрунтування. Висновки. Художні музеї намагаються відповідати на виклики сучасності, застосуючи новітні партисипаційні практики. Відзначається потреба створення новітніх стратегій трансформації українських художніх музеїв на основі акумуляції зарубіжного досвіду з урахуванням специфіки сьогодення. Проблема трансформації музеїв як вмістилищ мистецьких скарбів в Україні є гостро актуальною і вимагає належного теоретичного обґрунтування.
ФУНКЦІОНАЛЬНІ ОСОБЛИВОСТІ РЕНОВАЦІЇ ПІДЗЕМНИХ ПРОМИСЛОВИХ ОБ'ЄКТІВ
Метою статті є визначення функціональних особливостей та переваг реновації підземних промислових об'єктів на основі огляду аналогічних реалізованих прикладів у світовій практиці. Методи дослідження. Дослідження базується на аналізі прикладів реновації підземних промислових об'єктів, що отримали нову функцію і відповідають суспільним потребам. Використано метод оцінки ефективності використання таких будівель. У дослідженні проілюстровані виявлені приклади реновації. Результати. Дослідження підтверджує необхідність приділення уваги поствиробничим об'єктам, їхньому оновленню та наданню нового значення з метою досягнення культурних, економічних та інших переваг. Виявлені програмні цілі, які є орієнтирами у загальній концепції реновації деградованих промислових територій. Проаналізовано функціональну варіативність використання поствиробничих приміщень та можливості їхнього пристосування до сучасних потреб. Наведені приклади успішної реновації аналогічних об'єктів. Сформовано перелік потенційних напрямів та аспектів реновації, що відіграють важливу роль при виборі специфічної функції. Висновки. Визначено десять головних напрямів трансформації просторів постпромислових об'єктів за функцією: музейно-виставковий, туристично-розважальний, інфраструктурний, науково-технологічний, комерційний, медико-профілактичний, спортивний, релігійний, агрокультурний, безпековий. Проаналізовано відповідність їхнього вибору ключовим аспектам: культурному, економічному, екологічному, безпековому, акустичному, інтер’єрному тощо. Сформовано порівняльну таблицю для систематизації функцій, що ілюструє їхню відповідність конкретним вимогам. Стаття може бути частиною глибшого дослідження еволюції підземних споруд, зокрема з початку етапу промислових революцій, що відбуваються й досі.
ОСОБЛИВОСТІ ФУНКЦІОНАЛЬНО-ПРОСТОРОВОГО ФОРМУВАННЯ МІСЬКИХ АРТЦЕНТРІВ
Метою даної статті є визначення особливостей функціонально-просторового формування міських артцентрів на основі аналізу наукових джерел та публікацій, систематизації зарубіжного та вітчизняного досвіду будівництва та аналізу досвіду експлуатації даного типу об’єктів. Методи дослідження включають вивчення, систематизацію та узагальнення принципів формування функціонально-просторової організації артцентрів. Дослідження базується на комплексному підході, який містить соціально-економічний, типологічний та просторовий аналізи. Результати дослідження засвідчують, що особливостями міських артцентрів є їхня поліфункціональність, яка дає змогу задіяти більше відвідувачів завдяки культурному та побутовому різноманіттю. Міські сучасні артцентри призначені виконувати декілька ключових функцій: виставкову, освітню, комунікаційну та дозвіллєву. Завдяки їхньому поєднанню, такі простори стають важливими культурними хабами, які активно залучають аудиторію та формують нові підходи до взаємодії з мистецтвом і міським середовищем. Висновки. Сучасний міський артцентр – це не лише виставковий простір, але поліфункціональний комплекс, який поєднує різні види мистецької діяльності, інтегруючи інноваційні технології та створюючи середовище для активної взаємодії з аудиторією. Основними особливостями його просторового формування є гнучкість та адаптивність, інтерактивність та інклюзивність. У дослідженні підкреслена важливість подальшого аналізу архітектурних рішень таких центрів та їхньої ролі у розвитку міського мистецького простору.
МЕТОД ІНТЕГРАЦІЇ ГЕНЕРАТИВНОГО ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ З СЕРЕДОВИЩЕМ ПАРАМЕТРИЧНОГО ПРОЄКТУВАННЯ GRASSHOPPER ДЛЯ АРХІТЕКТУРНОГО ФОРМОТВОРЕННЯ
Метою даної статті є аналіз та узагальнення досвіду інтеграції генеративного штучного інтелекту (Stable Diffusion, Midjourney, Krea AI) з середовищем параметричного дизайну у застосунку Grasshopper для архітектурного формотворення та визначення переваг, що виникають у процесі такого поєднання. В дослідженні розглянуто можливості генеративного штучного інтелекту як інструмента для розширення потенціалу параметричного дизайну, зокрема у пошуку нових композиційних рішень, тектоніки, ритму та загальної архітектурної виразності. Вивчено існуючі підходи інтеграції генеративного штучного інтелекту в архітектурну практику, зокрема методи, що використовують «захоплення» видового екрана з подальшою генерацією зображень в реальному часі на основі заданих промтів (текстових інструкцій) за допомогою інструментів Stable Diffusion та Krea AI. Методи дослідження включають аналіз сучасних наукових публікацій, порівняльний аналіз існуючих інструментів, узагальнення практичних кейсів та опис робочих процесів для систематизації інформації та визначення ключових аспектів інтеграції штучного інтелекту в параметричний дизайн. Результати дослідження демонструють потенціал створення замкненої екосистеми, що поєднує інструменти параметричного дизайну, інформаційного моделювання та візуалізації в реальному часі. Встановлено, що інтегровані технології на кшталт Rhino.Inside, забезпечують безперервний та недеструктивний процес формотворення з максимальною гнучкістю та оперативністю внесення змін до проєкту. Висновки. Інтеграція генеративного штучного інтелекту з інструментами параметричного дизайну сприяє значному розширенню творчих можливостей архітектора, даючи змогу швидко ітеративно оцінювати архітектурні рішення, підвищуючи якість та виразність архітектурних концепцій.
ПЕРЕОСМИСЛЕННЯ ПОНЯТЬ В АРХІТЕКТУРІ ОБ’ЄКТІВ ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ: КОНЦЕПЦІЯ «СПОРТИВНО-РЕКРЕАЦІЙНОГО БЛОКУ» У КОНТЕКСТІ СУЧАСНИХ ФОРМ ФІЗИЧНОЇ АКТИВНОСТІ
Мета статті – уточнення термінологічного апарату, що визначає архітектуру об’єктів сфери фізичної культури та спорту, з метою уникнення протиріч між теоретичними засадами проєктування спортивно-рекреаційних комплексів і поєднанням функціональних призначень споруди, що закономірно виникає на практиці. Методи дослідження. Методами порівняльного аналізу розкрито позиції нормативно-правових джерел, які обмежують визначення фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд у контексті зрушень сьогодення. Проаналізовано та систематизовано наукові підходи до визначення «багатофункціональності» архітектурних структур у контексті міжнародного та вітчизняного досвіду, а також до трактування понять «фізкультурно-оздоровча діяльність» і «спортивна діяльність». Результати дослідження. Визначено потенційні морфологічні зсуви в сучасних архітектурних структурах, які розглядаються як складні багаторівневі системи, ідентичність яких протиставлена традиційним функціональним сенсам сфери фізичної культури та спорту XX століття. Констатовано, що чинні нормативно-правові визначення не відображають сутності сучасних форм діяльності, унаслідок чого виникає розрив між архітектурно-планувальною організацією об’єктів та їхнім функціональним призначенням. Визначено основні трансформації у формувальній функції цієї архітектури. Передусім ідеться про зростання кількості видів спорту, що зумовлює перегляд типології архітектурних елементів відповідно до їх специфіки. Відзначено розмиття меж між професійним і аматорським рівнями та «двоякість» окремих практик (йога, кросфіт, бокс) з огляду на визначення їх як спортивних – змагальних чи фізкультурно-оздоровчих, тобто переважно рекреаційних. Варто також згадати про цифровізацію. І як наслідок цих процесів бачимо розширення меж поняття «змагальності». Висновки. На основі проведеного аналізу запропоновано новий термін – «спортивно-рекреаційний блок», що точніше описує архітектурний об’єкт у структурі складнішого архітектурного утворення – багатофункціонального комплексу та цілісно відображає функціональне призначення. Блок визначається не статусом користувача чи формальним, сталим призначенням споруди, а функцією простору як середовища реалізації спортивно-рекреаційної – широкої форми діяльності, з урахуванням вимог до гнучкості простору та архітектурної структури загалом. Такий підхід дозволяє подолати обмеження застарілої дочасної класифікації за видом діяльності («спортивні» чи «фізкультурно-оздоровчі» споруди) й сформувати основу для перегляду та розвитку нових актуальних архітектурних форм типологій.
ВІЙСЬКОВІ ПОХОВАННЯ УГА В МІСТІ БЕЛЗ: АРХІТЕКТУРНА СПАДЩИНА, СТАН ТА ЗАХОДИ ЗБЕРЕЖЕННЯ
У статті проаналізовано стан військових поховань Української Галицької Армії в місті Белз, що є зразком меморіальної архітектури початку ХХ століття. Дослідження акцентує увагу на технічному стані, типології та конструктивних особливостях стрілецьких хрестів, виготовлених із залізобетону, а також висвітлює практичний досвід локального реставраційного втручання. Метою дослідження є розкриття архітектурно-стилістичних характеристик поховань УГА, визначення збереженості та формування методичних підходів до реставрації й охорони цих об'єктів. Методологія ґрунтується на поєднанні польового обстеження, фотофіксації, історичного аналізу джерел і експериментального відновлення одного з ушкоджених хрестів. У межах роботи здійснено первинну інвентаризацію поховань, картографування об’єктів, реставраційний опис стану конструкцій та матеріалів, а також розроблено практичні рекомендації щодо охоронного режиму. Наукова новизна статті полягає у введенні в науковий обіг раніше неописаного комплексу поховань УГА, типологічному узагальненні хрестів та апробації адаптованої методики реставрації в умовах обмежених ресурсів. Висновки роботи окреслюють актуальні загрози (атмосферні, соціальні, організаційні), що впливають на збереження воєнної меморіальної спадщини, та пропонують міждисциплінарні підходи до консервації, які можуть бути впроваджені в локальну культурну політику.
У статті розглядається метамодернізм як сучасний напрямок у мистецтві, що сформувався в контексті постмодернізму як панівного етапу розвитку культури та має з ним безпосередній зв’язок. Архітектура в контексті метамодернізму залишається недостатньо дослідженою, проте сучасні тенденції в архітектурному середовищі дозволяють простежити її відображення як у практиці, так і в теоретичних засадах. Метою статті є дослідження впливу культурної парадигми метамодернізму на архітектуру як провідної течії постпостмодернізму. Дослідження спрямоване на встановлення зв'язків між ключовими ідеями модернізму й постмодернізму в архітектурі з метамодерністичними концепціями в мистецтві. Методи дослідження ґрунтуються на принципах і теоріях, висвітлених у працях дослідників метамодернізму, опублікованих протягом останніх десятиліть. У статті аналізуються інструменти метамодернізму, які застосовуються в мистецтві, а також їхні теоретичні та практичні прояви в архітектурі, що відповідають ідеям напряму, сформованим у дослідженнях з метамодернізму. Результати дослідження. Це – об’єктивація метамодернізму в архітектурі як явища, що безпосередньо впливає на сучасне мистецтво, зокрема через визначення сфери його впливу. Висновки. Аналіз, висвітлення та пояснення проявів метамодернізму через порівняння з відомими явищами та напрямами в архітектурі, а також узагальнення сучасних архітектурних тенденцій в контексті метамодернізму як провідної культурної парадигми.
ЗЕЛЕНІ ОСЕРЕДКИ В ІСТОРИЧНОМУ СЕРЕДОВИЩІ СЕРЕДМІСТЯ КИЄВА
Стаття присвячена дослідженню зелених міських утворень київського середмістя, які є невід’ємними складовими його просторової організації й позначаються на історико-культурній змістовності середовища, зокрема в межах охоронної (буферної) зони ансамблю собору Св. Софії – пам’ятки, внесеної до Списку світової культурної й природної спадщини UNESCO. У межах охоронної зони визначено кілька історично цінних локальних зелених осередків, зокрема парк «Володимирська гірка», сквер між Софійським і Михайлівським майданами (Володимирський), Золотоворітський сквер, Пейзажна алея, сквер Львівської площі. Зазначені ландшафтні утворення органічно пов’язані з містобудівним розвитком середмістя Києва й у поєднанні з розплануванням і забудовою в межах охоронної зони собору Св. Софії формують історично успадкований просторовий каркас середовища пам’ятки. Відповідно становлять історико-культурну цінність, підлягають охороні й належному утриманню. Методика дослідження базується на аналізі наукових публікацій і матеріалах натурних обстежень зазначених зелених осередків, вивченні нормативних й законодавчих актів пам’яткоохоронної сфери. Метою дослідження є виявлення типологічних особливостей, функціонального наповнення та історико-культурної змістовності зелених утворень як структурних складових історичного середовища середмістя Києва, зокрема буферної зони Софійського ансамблю як пам’ятки світового значення. Наукова новизна даного дослідження полягає у визначенні ролі і змістовності пам’яткових ландшафтних осередків, а також підходів до їхньої охорони, й відповідно історичного середовища середмістя. За результатами дослідження встановлено, що матеріальну основу таких осередків, окрім зелених насаджень, складають об’єкти культурної спадщини, археологічно й історично цінні території, твори монументальної й декоративної пластики. Таким чином історичне середовище ландшафтних осередків характеризується історико-культурною змістовністю, а отже вони є пам’ятками й підлягають обліку, охороні й захисту на державному рівні. Закладка й початок формування ландшафтних осередків київського середмістя, зокрема на території буферної зони Софійського ансамблю, органічно пов’язане з містобудівною розбудовою й формуванням міської інфраструктури. В поєднанні з розплануванням і забудовою ці ландшафтні утворення складають єдине ціле історично успадкованого просторового каркасу середмістя буферної зони пам’ятки світового значення – Софійського ансамблю зокрема. Серед актуальних завдань охорони й сучасного використання зелених осередків є їхні комплексні дослідження, складання облікової документації, в тому числі визначення територіальних меж, та взяття на облік як об’єктів культурної спадщини.
ОСОБЛИВОСТІ СПРИЙНЯТТЯ ПЛАСТИКИ ФАСАДІВ ЗАБУДОВИ КИЄВА КІНЦЯ ХІХ – ПОЧАТКУ ХХ СТОЛІТЬ
У статті розглянуто особливості сприйняття архітектурно-декоративної пластики фасадів забудови Києва кінця ХІХ – початку ХХ століть та виявлено її роль у збереженні своєрідності міста. Встановлено, що для комфортного сприйняття фасадів, розташованих на протилежному боці вулиці, необхідно, щоб висота фасадів не перевищувала ширину вулиці. На жаль, ця умова не виконувалася в радянський період і продовжує порушуватися й у наш час. Це призводить до спотворення масштабу забудови вулиць, поганої інсоляції та погіршення умов сприйняття забудови. Виявлено оптимальну відстань для комфортного сприйняття елементів партеру вулиці (порталів, дверей, ґрат проїздів, скульптури) у периметральній забудові (залежно від висоти елементів та оптимального кута зору, коли око людини розрізняє всі кольори й деталі). На жаль, обмежена ширина тротуарів часто не забезпечує оптимальний огляд елементів фасадів. Важливу роль у формуванні позитивних емоцій від сприйняття забудови історичного центру Києва, а також у створенні своєрідного образу міста, відіграє архітектурно-декоративна пластика забудови кінця ХІХ – початку ХХ ст. Око людини в процесі сприйняття периметрального ряду фасадів фіксує певні «зачепи»: у верхньому полі сприйняття − це елементи блакитної лінії забудови (скульптура завершень будинків, аттики, декоративні башточки), а в нижньому полі (на лінії партеру) − портали, скульптура порталів, двері, ґрати проїздів, балкони, декоративна огорожа. Мета дослідження полягає у виявленні особливостей сприйняття архітектурно-декоративної пластики фасадів забудови Києва кінця ХІХ – початку ХХ ст. та визначенні її ролі у збереженні своєрідності міста. Методи дослідження. У процесі дослідження умов оптимального сприйняття архітектурно-декоративної пластики фасадів забудови Києва кінця ХІХ – початку ХХ ст. використано такі методи: емпіричні (спостереження за предметом дослідження, фотофіксація, обміри, замальовки, метод аналогій) та теоретичні (вивчення наукових джерел тематики дослідження, аналіз та узагальнення одержаної інформації, вивчення архітектурно-будівельної практики, синтез та формалізація одержаної наукової інформації; порівняльний аналіз; аналітичні розрахунки для визначення відстані оптимального сприйняття фасадів і їх елементів, графічне моделювання). Наукова новизна: вперше проаналізовано умови оптимального сприйняття окремих фасадів у периметральній забудові вулиць та елементів фасадів забудови історичного центру, визначено оптимальну відстань для сприйняття елементів фасадів у нижній зоні сприйняття, виявлено роль архітектурно-декоративної пластики фасадів забудови кінця ХІХ – початку ХХ ст. у збереженні своєрідності міста Києва. Висновки. Результати дослідження можуть бути використані у практиці ремонтно-реставраційних робіт. Розрахунки оптимальних відстаней та кутів сприйняття фасадів, порталів та інших елементів партеру можуть застосовуватися для реконструкції історичного центру Києва, а також для обґрунтування необхідності уточнення регулювання поверховості новобудов, що вводяться в історичну забудову, та у збереженні окремих деталей і елементів фасадів, які є важливими архітектурними акцентами.
ДОСВІД ТА ПЕРСПЕКТИВИ ВИКОРИСТАННЯ ВЕРТИКАЛЬНОГО ОЗЕЛЕНЕННЯ В МІСЬКОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Мета цієї статті – виявити особливості та переваги використання вертикального озеленення в архітектурі міста на основі аналізу вітчизняного та закордонного досвіду як інноваційного засобу, що відповідає концепції сталого розвитку. Результати аналізу дають можливість створити низку концептуальних пропозицій безпосередньо для міста Києва, які можуть бути реалізовані після проведення науково-проєктних досліджень. У контексті зростаючої урбанізації та загострення екологічних проблем, враховуючи стрімку зміну клімату, вертикальне озеленення набуває особливої актуальності. У дослідженні здійснено аналіз та проведено систематизацію існуючих типів систем зелених стін, виявлено основні характеристики та наведено технології використання. Особлива увага приділяється аналізу відмінностей між системами щодо їхньої структури та методів побудови, що є критично важливим для вибору оптимального рішення в умовах українського клімату. Методи дослідження ґрунтуються на аналізі наукових праць і практичного досвіду (як вітчизняного, так і закордонного) застосування вертикального озеленення, описі й узагальненні фактів, систематизації процесів, висвітлених у наукових статтях, з акцентом на ключових аспектах дослідження. Додатково метод прогнозування дозволив визначити можливі сценарії розвитку міського середовища з урахуванням впровадження вертикального озеленення та його впливу на екологічну стійкість, комфорт міського простору й енергоефективність будівель. Результати дослідження доводять, що системи вертикального озеленення мають великий спектр можливого використання як в архітектурі будівель та споруд, так і при регенерації міських просторів. Вибір конкретної системи вертикального озеленення в Україні має ґрунтуватися не лише на будівельних та кліматичних обмеженнях, але й на екологічній доцільності та економічній ефективності упродовж усього життєвого циклу. Зважаючи на зростаючу вартість енергоресурсів та необхідність адаптації до кліматичних змін, вертикальне озеленення може стати ефективним інструментом для створення комфортного та сучасного міського середовища в Україні. Висновок. Враховуючи глобальні тенденції та досвід провідних країн, які близькі до наших кліматичних умов, можна зробити висновок, що в Україні бракує досвіду використання систем вертикального озеленення. Водночас існує значний потенціал і економічна доцільність використання таких систем під час регенерації промислової та житлової забудови, а також у новому будівництві й удосконаленні дизайну міських просторів.
УКРАЇНСЬКИЙ ДОСВІД АКРЕДИТАЦІЇ ОСВІТНЬО-ТВОРЧИХ ПРОГРАМ ДОКТОРА МИСТЕЦТВА: ПЕРСПЕКТИВИ ПОДАЛЬШОГО РОЗВИТКУ ARTISTIC RESEARCH
Мета статті – дослідити становлення мистецьких досліджень в Україні в контексті акредитації освітньо-творчих програм третього рівня вищої освіти та їхньої інтеграції у європейський освітньо-дослідницький простір. Завдання дослідження полягають у виявленні нормативних та інституційних передумов запровадження програм доктора мистецтва, аналізі першого досвіду акредитації програми «Образотворче та візуальне мистецтво» у НАОМА, з’ясуванні специфіки візуальних мистецтв порівняно з виконавськими, а також у зіставленні українських практик із міжнародними моделями artistic research. У статті розглянуто ключові етапи розвитку докторських програм у сфері візуальних мистецтв, зокрема перший досвід акредитації програми «Образотворче та візуальне мистецтво» у НАОМА за спеціальністю 023 «Образотворче мистецтво, декоративне мистецтво, реставрація», у порівнянні з практиками провідних європейських інституцій (Royal College of Art, Aalto University, Akademie der Bildenden Künste). Особливу увагу приділено аналізу співвідношення творчої та наукової складових у мистецьких дослідженнях та способів їхнього академічного визнання. Методи дослідження. Використано поєднання порівняльного та нормативно-правового аналізу, матеріали самоаналізів, експертних висновків НАЗЯВО та кейсів мистецьких проєктів здобувачів. Міждисциплінарний підхід дав змогу співвіднести українські практики у сфері візуальних мистецтв із міжнародними моделями artistic research. Результати. Проаналізовано основні виклики акредитації мистецьких програм у сфері візуальних мистецтв: відсутність затвердженого стандарту для спеціальності 023 (за наявності стандарту для 025), невизначеність статусу творчих результатів та потребу узгодження наукової й художньої складових. Вперше систематизовано специфіку українських мистецьких програм третього рівня у контексті європейських підходів до artistic research. Розглянуто перші захисти докторів мистецтва у НАОМА як прецедент у національній системі вищої освіти. Висновки. Мистецькі дослідження у сфері візуальних мистецтв в Україні формуються як новий академічний напрям, що відображає глобальні тенденції artistic research і водночас втілює локальні акценти. Їхня акредитація свідчить про пошук балансу між науковою та творчою складовими освітньо-творчих програм третього рівня, а також про становлення української моделі, здатної інтегруватися в європейський освітній простір. Визначено перспективні напрями подальшого розвитку, зокрема – уточнення критеріїв оцінювання та закріплення статусу творчих результатів, які прирівнюються до наукових здобутків.