Збірник наукових праць «Українська академія мистецтва»
ОЗНАКИ «ТИХОГО ПРОТЕСТУ» У ГРАФІЦІ ВАЛЕНТИНА СЕРГЄЄВА
Мета дослідження проаналізувати графіку Валентина Сергєєва з точки зору особистих мистецьких практик митця, вдосконалення його творчого методу поза вимогами панівного методу соціалістичного реалізму 1960–1980-х років. Методи дослідження. Застосовано методи мистецтвознавчого і порівняльного аналізів. Результати дослідження. Встановлено, що збереження традицій української графічної школи стало можливим завдяки персональним мистецьким практикам окремих художників у майстернях або під час мистецьких подорожей-відряджень. Спираючись на систему функціонування радянського мистецтва (право на творчу студію, забезпечення замовленнями Художнього фонду, державні замовлення, закупівлі з виставок, пленерні бази тощо), В. Сергєєв використовував матеріальний ресурс як засіб особистого духовного вдосконалення, вирішення формальних художніх завдань, винайдення нових прийомів формотворення та оновлення персональної візуальної мови. Висновки. Не роблячи із постаті В. Сергєєва політичного дисидента або нонконформіста, представлена наукова розвідка віддає данину його прагненню вирішувати суто мистецькі, формально-візуальні завдання за допомогою класичних прийомів композиції і моделювання форми, що споріднює його творчий підхід з іншими митцями «внутрішньої еміграції». Виховуючи молодих митців, художник сприяв збереженню традицій української графіки попередніх десятиліть, передаючи основоположні знання щодо позачасових засобів, принципів і прийомів формування графічно-візуальної мови.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕАЛІЗАЦІЯ ЗБЕРІГАЛЬНОЇ ФУНКЦІЇ МУЗЕЮ «КИЇВСЬКА КАРТИННА ГАЛЕРЕЯ» У СФЕРІ СОЦІАЛЬНОГО МАРКЕТИНГУ ОБРАЗОТВОРЧОГО МИСТЕЦТВА (1941–1945 РР.)
Мета дослідження полягає в комплексному мистецтвознавчому та соціокультурному аналізі евакуаційних та реституційних процесів у Національному музеї «Київська картинна галерея» (далі – НМ ККГ) 1941–1945 років як цілісного проєкту реалізації функції збереження музею. Методологія дослідження. Робота базується на мультидисциплінарному підході, що поєднує мистецтвознавчий аналіз та архівознавство: опрацювання першоджерел, зокрема архіву НМ ККГ; соціальний маркетинговий системний метод: стратегічний, довгостроковий підхід, що спрямовує актив соціального маркетингу у сферу відповідальності перед суспільством, позиціонуючи національний музей образотворчого мистецтва як цілісну систему; соціологічний метод: аналіз музейної діяльності через призму соціальних комунікацій та маркетингу цінностей; компаративний метод тощо. У процесі комплексного аналізу було досягнуто наступних результатів: здійснена концептуалізація колективу музею – рятівника національного мистецького скарбу – як стратегічного суб’єкта у справі збереження мистецьких символів національної ідентичності українського народу. Встановлено, що перехід інституції від функції експонування до функції порятунку творів мистецтва став фундаментальною зміною соціальної когніції професійної групи, у межах якої пріоритетним стало збереження творів художників Д. Левицького, В. Боровиковського та М. Врубеля, становлення творчої майстерності яких відбувалося в Україні. У статті розглянуто детермінацію механізмів соціального маркетингу та економіки через обґрунтування евакуації до Уфи як інструмента соціального маркетингу образотворчого мистецтва.
КОЛІР І МАТЕРІАЛ ЯК ЗАСОБИ ФОРМУВАННЯ ОБРАЗНОСТІ В СУЧАСНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ МАЛІЙ ПЛАСТИЦІ
Мета статті – дослідити роль кольору, матеріалу та патини як провідних засобів формування художньої образності в сучасній українській малій пластиці; проаналізувати психологічні, естетичні й технологічні аспекти взаємодії кольору та матеріальної фактури в скульптурному образі, де колір постає не лише декоративним елементом, а й концептуальним носієм смислів; простежити тенденцію до інтеграції кольору, фактури й матеріалу в єдину образно-пластичну структуру, що зумовлює трансформацію традиційних підходів до сприйняття скульптури. Патина, яка історично виконувала переважно захисну функцію, у сучасній художній практиці осмислюється як художня категорія, здатна втілювати ідеї часу, пам’яті та духовної трансформації, посилюючи емоційно-смислову виразність пластичного образу. Методи дослідження. Застосовано методи художньо-пластичного, порівняльного та психоестетичного аналізу, а також візуального спостереження й семантичного узагальнення, які дали змогу простежити взаємодію кольору, матеріалу, фактури та форми у процесі формування образності сучасних скульптурних творів малих форм. Результати. Встановлено, що сучасна українська мала пластика характеризується зростанням ролі кольору й матеріалу як складових образного мислення. Інноваційні технології патинування — електрохімічна обробка, лазерне тонування, застосування нанопокриттів, комбінування металів із полімерними матеріалами – розширюють виражальні можливості скульптури та сприяють створенню нових художніх образів. Колір у сучасній пластиці набуває символічного значення, формуючи емоційно-психологічне поле твору, тоді як патина виступає носієм часових і культурних смислів, метафорою історичної пам’яті та духовної глибини образу. Висновки. Колір, матеріал і патина в сучасній українській малій пластиці виступають ключовими засобами формування художньої образності та носіями емоційно-смислового навантаження. Їхнє поєднання забезпечує цілісність пластичного образу, поглиблює його сприйняття та активізує психологічну взаємодію між твором і глядачем. Використання інноваційних технологій сприяє розширенню художньої мови малої пластики, у якій матеріальність і колір стають повноцінними складниками образного мислення сучасного мистецтва.
ІДЕОЛОГІЧНІ ДЕТЕРМІНАНТИ ТА СУГЕСТИВНІ МЕХАНІЗМИ ФОРМУВАННЯ ВІЗУАЛЬНОЇ КУЛЬТУРИ ПРОТЕСТАНТИЗМУ В УКРАЇНІ
Проаналізовано особливості формування візуальної культури протестантизму в Україні крізь призму ідеологічних детермінант та механізмів їхнього сугестивного втілення у сакральному просторі. Актуальність дослідження зумовлена недостатнім рівнем мистецтвознавчого осмислення протестантської архітектури, яка тривалий час інтерпретувалася як редукована форма сакрального мистецтва. Метою є виявлення принципів трансформації богословських настанов протестантизму у просторово-образні характеристики домів молитви та обґрунтування їх як самостійної моделі візуальної культури. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні іконологічного, феноменологічного та культурно-семіотичного підходів із залученням просторового аналізу релігії та концепції цифрової релігії. Застосовано порівняльно-історичний і типологічний методи для виявлення закономірностей організації сакрального простору. Встановлено, що протестантський сакральний простір функціонує як сугестивна система, в якій відсутність іконографії компенсується інтенсивністю середовища. Світло, порожнеча, текст і просторовий порядок виступають ключовими засобами передачі сакрального змісту. Виявлено три типи протестантського сакрального простору в Україні: історично-традиційний, функціонально-раціональний та медіаорієнтований, що відображають різні способи взаємодії ідеологічних настанов та архітектурної форми. Наукова новизна полягає у концептуалізації протестантських домів молитви як альтернативної моделі візуальної культури, що реалізується через сугестивні механізми, а не через репрезентативну образність. Результати дослідження розширюють уявлення про сучасну сакральну архітектуру України та окреслюють перспективи подальших міждисциплінарних досліджень у сфері візуальної культури.
ІКОНОГРАФІЯ МОТИВУ ВИНОГРАДУ ТА ВИНОГРАДНОЇ ЛОЗИ НА ПРИКЛАДІ СОБОРУ ПАРИЗЬКОЇ БОГОМАТЕРІ
Стаття присвячена аналізу мотиву винограду (виноградної лози) в іконографії собору Паризької Богоматері. Метою дослідження є виявлення способів репрезентації винограду в архітектурному декорі та з’ясування його ролі у формуванні сакрального простору. Методи. Методологія дослідження базується на поєднанні загальнонаукових та мистецтвознавчих методів, основу становлять формальний аналіз; іконографічно-іконологічна методика Ервіна Панофскі (нім. Erwin Panofsky), яка дає змогу розкрити зміст і символічне навантаження художніх зображень; метод синтезу для виявлення зв’язків між зображеннями у просторовій теологічній системі собору; методи систематизації та узагальнення. Результати. Дослідження охоплює три об’єкти, а саме: барельєфи трюмо порталу, розету західного фасаду та горельєфи хорової огорожі. Усі три рівні декору демонструють повторення сезонних мотивів, зокрема обрізки та чавлення винограду, які супроводжуються відповідними зодіакальними знаками та включаються у ширшу космологічну модель часу. Спостереження свідчать про те, що виноградна лоза функціонує не лише як декоративний елемент, але й як візуальний маркер євхаристійної ідеї та сакральної трансформації матерії. Простежено, що мотив винограду органічно інтегрований у різні зони храму та взаємодіє з архітектурною структурою, підсилюючи богословський зміст скульптурної програми. Аналіз показує, що повторюваність виноградних мотивів у камені та склі формує єдине смислове поле, у межах якого поєднуються теми праці, жертви та спасіння. Висновки. Мотив винограду у кожному випадку є носієм глибокої теологічної семантики, пов’язаної з Євхаристією, жертвою, сакральним виміром часу та праці. Порівняння зображень у камені та склі дає змогу інтерпретувати простір собору як вертикальну «вісь спасіння» та як візуальну теологію. Перспективою подальших досліджень є вивчення аналогічних іконографічних рішень в інших готичних соборах Франції та уточнення ролі рослинної орнаментики у формуванні сакральної топографії храму.
ОБРАЗ ВОЇНА В УКРАЇНСЬКОМУ ЖИВОПИСІ 2014–2024 РОКІВ: ТЕМИ, ІДЕЇ, СИМВОЛИ
Метою статті є комплексне дослідження особливостей образу воїна в українському живописі 2014–2024 рр., зокрема виявлення провідних тематичних напрямів, художніх ідей та символічних структур, що формують цей образ у контексті сучасної війни. У статті простежено процес відновлення й переосмислення національно-героїчного образу захисника в контексті формування української ідентичності. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні іконографічного, історико-культурного та порівняльного аналізу, що дає змогу виявити трансформацію візуальних рішень та змістових акцентів у творчості сучасних українських митців. У процесі дослідження проаналізовано живописні практики, пов’язані з репрезентацією воїна як індивідуального героя, символічної постаті та культурного знака, що втілює досвід спротиву, травми й національної ідентичності. Результати дослідження засвідчили еволюцію образу воїна від документально-портретної фіксації майданівців та добровольців до узагальнених символічних й алегоричних моделей, у яких воїн постає як носій морального вибору, історичної пам’яті та ціннісної позиції суспільства. Виокремлено три основні моделі репрезентації образу воїна: документально-психологічну, символічно-алегоричну та метафорично-іронічну. Дослідження здійснено з урахуванням соціокультурного контексту воєнного часу та специфіки художньої мови окремих митців. Особливу увагу приділено трансформації візуальних стратегій у період від Революції гідності до повномасштабної війни, що дало змогу окреслити динаміку формування сучасного образу воїна в українському мистецтві. У висновках обґрунтовано, що образ воїна в українському живописі 2014–2024 рр. функціонує не лише як художній мотив, а й як важливий культурний феномен, що відображає процес формування сучасної української ідентичності та виконує соціокультурну функцію збереження колективної пам’яті.
ОБРАЗ ТРАДИЦІЇ У СУЧАСНОМУ АРТМИСЛЕННІ: РЕКОНСТРУКЦІЇ, ЦИТУВАННЯ ТА ІНТЕРПРЕТАЦІЇ УКРАЇНСЬКОГО ПРОМИСЛОВОГО МИСТЕЦТВА 1900–1930-Х РОКІВ
Мета статті полягає в аналізі процесів переосмислення спадщини українського промислового мистецтва першої третини ХХ ст. у сучасному мистецькому просторі України. Важливо виявити приховану на перший погляд тяглість художніх традицій, які набувають нових форм у сучасних культурних практиках. Розглянуто теоретичні та практичні аспекти мистецької діяльності Олександра Богомазова, Олександри Екстер та Казимира Малевича як приклад впливу українського промислового мистецтва означеного періоду, а також інтерпретацію їхньої творчості в сучасному культурно-мистецькому контексті. Методологічний підхід полягає у застосуванні низки методів, що дало змогу розглянути українське промислове мистецтво як синергію індустріального поступу, етнічного чинника та тогочасних мистецьких напрямків. Компаративний аналіз застосовано для дослідження мистецького діалогу крізь час. За допомогою мистецтвознавчого підходу розкрито механізм рецепції авангардистських ідей як універсальної мистецької мови, що поєднує теоретичні та практичні підходи як у першій третині ХХ ст., так і сьогодні залишається актуальною для сучасних мистецьких практик. У головних результатах і висновках наголошено, що тяглість традицій українського промислового мистецтва в Україні реалізується як на концептуальному, так і на прикладному рівнях. Наукова новизна полягає в обґрунтуванні звернення до теоретичної та мистецької спадщини О. Богомазова, О. Екстер, К. Малевича як до одного з прикладів деколонізації української культури та артмислення від радянсько-російських кліше і стереотипів. Встановлено, що сучасна інтерпретація авангардистських ідей першої третини ХХ ст. у предмети побуту, моду та культурні практики є одним із маркерів культурної самобутності, самоідентифікації та репрезентації на міжнародній арені. Практичне значення результатів дослідження полягає у можливості їх використання в освітньому процесі, а також у вивченні історії українського дизайну та його інтеграції в загальноєвропейські культурно-мистецькі процеси.
ПЛАСКЕ ПЕРО В УКРАЇНСЬКІЙ КАЛІГРАФІЧНІЙ ТРАДИЦІЇ: ДОСЛІДЖЕННЯ СПАДКУ ХХ СТОЛІТТЯ ТА ЙОГО ІНТЕГРАЦІЯ В СУЧАСНУ МЕТОДИКУ СТВОРЕННЯ ПРОПИСІВ
Стаття присвячена технікам плаского пера в українському каліграфічному спадку. У межах дослідження було розглянуто оригінальні каліграфічні зразки трьох українських художників-графіків ХХ ст.: В. Замирайла, В. Юрчишина, Я. Гніздовського. Обрані зразки демонструють розмаїття шрифтових форм, виконаних одним інструментом – пласким пером. У статті описано метод аналізу та класифікації каліграфічного зразка для подальшої роботи з ним: відтворення, розробки прописів, інтерпретації або наукової діяльності. Обрані взірці описані та класифіковані у межах запропонованого методу, а на його основі розроблено прописні матеріали, що можуть бути використані як у навчальних, так і в наукових цілях. Мета дослідження – встановити алгоритм роботи з каліграфічним зразком та його аналіз для подальшого відтворення, інтерпретації, використання шрифту в сучасних роботах та розробки прописів на основі графічних робіт українських митців ХХ століття. Метод дослідження містить загальнонаукові підходи: емпіричний (спостереження та вимірювання); емпірико-теоретичні (аналіз і синтез, моделювання); графічний. За результатами дослідження було розроблено та описано метод аналізу й відтворення історичних шрифтових взірців, виконаних пласким пером (або таких, що можуть бути ним відтворені), описано та класифіковано три зразки каліграфічних робіт українських художників-графіків ХХ ст., на основі яких розроблено три набори матеріалів прописів, що можуть бути використані з навчальною та науковою метою. Висновки. Український спадок каліграфії пласким пером є різнобарвним та багатоманітним, але маловивченим. Досліджені нами графіки у своїх роботах використовували різні каліграфічні техніки, зверталися до української шрифтової традиції та розвивали її. Сучасне вивчення їхніх робіт та відтворення каліграфічного здобутку дає змогу глибше зрозуміти історію й особливості української каліграфічної традиції. Техніки плаского пера є малодослідженими, однак жодним чином не менш цікавими і різноманітними. Метод створення прописів на основі історичного спадку українських каліграфів був апробований під час навчального процесу, а також згодом використаний студентами для розробки авторських шрифтових композицій. Описаний метод може бути застосований для подальшого дослідження та розробки методичних матеріалів і авторських робіт на основі інших каліграфічних зразків майстрів. Наукова новизна дослідження полягає в систематизації та формуванні чіткого алгоритму аналізу та відтворення каліграфічного зразка, виконаного пласким пером (або такого, який можна ним відтворити), що раніше не був описаний повною мірою.
АКТУАЛЬНІСТЬ ЕЛЕКТРОХІМІЧНОГО ТРАВЛЕННЯ В УМОВАХ ТЕХНОЛОГІЧНОГО ПРОГРЕСУ ТА СУЧАСНОЇ ХУДОЖНЬО-ОСВІТНЬОЇ ПРАКТИКИ
Мета статті – висвітлити електрохімічне травлення як комплексну технологію, що поєднує виробничу точність, художній потенціал та педагогічну цінність, обґрунтувавши його роль у сучасній мистецькій освіті і практиці. Визначено функціональні зв’язки між технологічною адаптивністю, екологічною доцільністю, міждисциплінарністю та цифровими перспективами розвитку. Методи дослідження. Структурно-логічний аналіз, експериментальне моделювання, порівняння з матеріалознавчими дослідженнями, аналіз екологічних параметрів та цифрової документації. Використання цих методів дало змогу з’ясувати художній потенціал техніки та її педагогічну цінність. Результати. Розроблено поетапну модель використання електрохімічного травлення, що передбачає технологічну адаптацію до різних матеріалів, екологічно безпечне застосування електролітів, інтеграцію у STEAM-освіту, створення цифрового архіву та систему внутрішнього контролю якості. Визначено художній потенціал техніки, усунуто критичні розбіжності між традиційними та сучасними підходами, забезпечено технологічну зворотність і стабільність реалізації. Висновки. Електрохімічне травлення є актуальною та перспективною технікою, здатною інтегруватися у сучасну мистецьку освіту і практику, забезпечуючи технологічну точність, екологічну безпеку та художній потенціал.
СТРАТЕГІЇ ТА ІНСТИТУЦІЙНІ УМОВИ РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ ХУДОЖНЬОЇ ІНСТАЛЯЦІЇ В УКРАЇНІ НА ЗЛАМІ ХХ–ХХІ СТОЛІТЬ
Метою статті є дослідження стратегій художньої репрезентації інсталяції та визначення ролі інституційних умов їхнього формування в межах сучасного українського мистецтва. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні загальнонаукових і мистецтвознавчих підходів; зокрема використано методи теоретичного аналізу концепцій репрезентації, порівняльний метод та типологічний аналіз художніх практик. Результати дослідження. У дослідженні проаналізовано основні концептуальні підходи до поняття художньої репрезентації та уточнено поняття «стратегії художньої репрезентації інсталяції» як системи художніх, просторових та комунікативних прийомів, які визначають спосіб взаємодії інсталяції з глядачем і простором. Запропоновано авторську типологію стратегій художньої репрезентації інсталяції, сформовану за критеріями процесу експонування, темпоральності та позиції глядача. Окрему увагу приділено впливу інституційної структури – музейних, галерейних і виставкових просторів – на формування стратегій репрезентації інсталяції в українському художньому середовищі. Наукова новизна дослідження полягає у застосуванні теоретичних підходів до художньої репрезентації для аналізу української інсталяції та у виявленні специфіки формування стратегій у національному художньому контексті. Висновки. Результати дослідження можуть бути використані в подальших мистецтвознавчих дослідженнях сучасного мистецтва, а також у викладанні теорії інсталяції та кураторських практик.
ТВОРЧІСТЬ УКРАЇНСЬКИХ 3D-МИТЦІВ ПЕРШОЇ ЧВЕРТІ ХХІ СТОЛІТТЯ ЯК РЕФЛЕКСІЯ НА РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКУ ВІЙНУ
У статті досліджуються твори українських 3D-художників, що працюють у сфері тривимірної графіки та створюють роботи, присвячені темам російсько-української війни. Зокрема, у межах дослідження розглядаються візуальні образи, створені вітчизняними цифровими митцями з використанням 3D-технологій як інструмента креативного втілення особистого досвіду авторів у переживанні наслідків війни та воєнної реальності. Ці візуальні образи документують травми, втрати, формують художні наративи сучасного цифрового мистецтва та сприяють поширенню української культурної ідентичності у міжнародному мистецькому просторі. Метою статті є визначення основних форм і способів візуального осмислення воєнних подій у сучасному цифровому 3D-мистецтві України. Головними завданнями статті є аналіз мистецьких проєктів, які втілюють події війни, інтегрують елементи національної символіки та створюють нові форми комунікації у цифровому середовищі; окреслення особливостей художньої рефлексії російсько-української війни у творчості українських цифрових митців воєнного часу; структурування творчих проєктів за характеристикою художніх образів та їх типологією. Методологічна основа дослідження ґрунтується на мистецтвознавчому та інтерпретаційному підходах, які дають змогу розглядати цифрові твори не лише як об’єкт мистецтва, але й як елементи сучасного культурного дискурсу. В межах наукового дослідження використані такі методи: джерелознавчий, візуальний аналіз мистецьких творів, порівняльний аналіз художніх підходів та контекстуальний аналіз культурно-мистецьких процесів. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному аналізі творчості українських 3D-митців та їхньої рефлексії на російсько-українську війну. У роботі вперше здійснено типологізацію та структурування художніх практик вітчизняних 3D-артистів, визначено основні напрями їхньої творчої діяльності у відповідь на повномасштабне вторгнення росії в Україну. Розглянуто основні зображальні засоби 3D-творів, присвячених темам спротиву та героїзму українського народу під час повномасштабної російської агресії, висвітлено тенденцію поєднання 3D-графіки та цифрового живопису у створенні мистецьких 3D-творів на тему війни. Виявлено й обґрунтовано використання 3D-мистецтва як інструменту культурної комунікації, соціальної взаємодії та міжнародної репрезентації України. Дослідження розширює уявлення про функціонування сучасного мистецтва, акцентує увагу на трансформації творчого середовища українських 3D-художників в умовах війни, виокремлює тенденцію на формування україномовного освітнього простору і посилення процесів культурної самоідентифікації. Результати та висновки. У дослідженні проаналізовано роботи сучасних українських цифрових художників, зокрема Д. Пожераускаса, Д. Циперко, В. Паляниці, В. Григоріва, Д. Михайлика, Т. Барвицької та інших 3D-митців. У процесі аналізу виявлено такі форми рефлексії на події війни у творчості українських 3D-артистів: створення художніх образів війни, реалізація індивідуальних і групових благодійних цифрових проєктів та NFT-ініціатив, спрямованих на підтримку ЗСУ українським суспільством або міжнародною спільнотою, розробка військової символіки та 3D-об’єктів з українською символікою для гейм-індустрії, а також розвиток професійного україномовного освітнього середовища у сфері вивчення комп’ютерної графіки. Виявлено активне використання 3D-інструментів у сферах цифрової геральдики, цифрової скульптури та цифрового живопису. Окрему увагу приділено творчим ініціативам, спрямованим на підтримку України під час війни, зокрема, 3D-проєкту «I’m Fine» та благодійному NFT-проєкту «Avatars for Ukraine». Встановлено, що 3D-графіка дає змогу митцям поєднувати індивідуальний досвід з колективною пам’яттю. Окрім цього, результати дослідження демонструють суттєве розширення функцій цифрового мистецтва у сфері соціокультурних взаємодій в умовах воєнного часу. Також з’ясовано, що розвиток україномовного освітнього контенту та дистанціювання від російського інформаційного простору сприяють формуванню нової професійної ідентичності українських 3D-художників і посиленню їхньої ролі у глобальному мистецькому середовищі. Практичне значення полягає в можливості використання отриманих результатів у подальших мистецтвознавчих, культурологічних та міждисциплінарних дослідженнях, присвячених цифровому мистецтву та візуальній культурі воєнного часу. Отримані результати можуть бути використані при розробці освітніх програм, курсів і методичних матеріалів із цифрового мистецтва. Окрім того, висновки дослідження мають практичну цінність для самих митців і представників креативних індустрій, оскільки окреслюють ефективні способи інтеграції національної символіки та соціально значущих тем у художню практику. Інформація може бути використана під час розробки культурних проєктів, спрямованих на міжнародну репрезентацію України і розвит ок цифрового мистецтва.
ПРОФЕСОРИ УКРАЇНСЬКОЇ АКАДЕМІЇ МИСТЕЦТВА – ТВОРЦІ ВІЗУАЛЬНОЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ В ПЕРІОД СТАНОВЛЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ДЕРЖАВИ (1917–1918 РР.)
Метою даної статті є узагальнення історії створення та аналіз сюжетності дизайнерських проєктів головних візуальних державницьких атрибутів (державного герба, грошових банкнотів та марок) УНР та Держави П. Скоропадського. Методи дослідження базуються на основних положеннях загальнонаукових методів аналізу, синтезу, узагальнення. Культурологічний підхід дає можливість трактувати графічне мистецтво та дизайн як феномен культури й засіб візуальної державницької ідентифікації. Аксіологічний підхід ґрунтується на розумінні мистецтва як феномену культури, що має ідеологічний ціннісний статус. Результати дослідження. У статті проаналізовано творчий внесок професорів-фундаторів Української академії мистецтва (сучасної НАОМА) Георгія Нарбута та Василя Кричевського у розробку перших графічних державницьких символів незалежної України у 1917–1918 роках. У процесі вивчення дизайнерських проєктів графіка Г. Нарбута – спочатку професора, а пізніше ректора Української академії мистецтва, проаналізовано неповторний стиль оформлення банкнот у стилі «козацького бароко», який видатний графік винайшов, вивчаючи українські стародруки, встановлено, що Г. Нарбут був автором 13 із 24 купюр, випущених за часів Української Народної Республіки та Української Держави доби Центральної Ради і Гетьманату (1917–1918 рр.). Також вивчено творчі доробки Г. Нарбута та В. Кричевського у створенні візуальних проєктів герба УНР. Під час вивчення архівних документів, додатково з’ясовано, що авторству В. Кричевського належить 28 ескізів українського герба, поштових марок, монет, малої печатки УНР, кредитних білетів. Висновки. Викладене вище дає змогу вважати фундаторів Української академії мистецтва професорів Г. Нарбута та В. Кричевського головними творцями української сучасної державницької стилістики, адже їхні напрацювання та ескізи вплинули на те, як у сучасній незалежній Україні виглядають український герб, гривня та поштові марки.
ІНСТИТУЦІЙНА СТРУКТУРА МИСТЕЦЬКОГО СЕРЕДОВИЩА КІРОВОГРАДЩИНИ: ГЕНЕЗИС, ВЗАЄМОДІЯ ТА ВЕКТОРИ РОЗВИТКУ
Актуальність теми зумовлена необхідністю мистецтвознавчого осмислення характеру художніх традицій Кіровоградщини та визначення ролі інституцій у формуванні й розвитку локальної школи. Метою дослідження є комплексний аналіз інституційної структури мистецького середовища Кіровоградщини, виявлення векторів її розвитку, характеру взаємодії між ключовими інституціями та їхнього впливу на формування регіонального художнього простору. У роботі обґрунтовано, що сучасний мистецький генезис Центральної України базується на багаторівневій взаємодії закладів, які забезпечують безперервний цикл професійного становлення митця. Методи дослідження. Основу роботи становить комплексний аналіз діяльності мистецьких та освітніх інституцій регіону. Розглянуто історико-педагогічний аспект розвитку художньої освіти, витоки якої сягають кінця ХІХ століття. Системний підхід дав змогу окреслити замкнений цикл відтворення фахових кадрів («школа – університет – художньо-педагогічна діяльність») та структурувати взаємодію освітньої бази, музейних установ і професійних об’єднань як цілісної системи. Джерельну базу опрацьовано шляхом аналізу архівних матеріалів, річних звітів музеїв, каталогів виставок і мистецтвознавчих публікацій. Для верифікації ефективності цієї моделі та оцінки ризиків інституційної ізольованості застосовано біографічний метод – вивчення освітніх траєкторій і творчих здобутків успішних випускників регіональної школи. Результати дослідження. У статті розкрито науково-практичну діяльність кафедри мистецтв Центральноукраїнського державного університету імені В. Винниченка, зокрема крізь призму ініціатив та пленерної практики, що сприяють інтеграції студентів у професійне середовище. Охарактеризовано вплив музейних установ (Музею мистецтв Кіровоградської області, Меморіального музею ім. О. О. Осмьоркіна та відділу мистецтв ОУНБ ім. Д. Чижевського) як платформ публічної легітимізації творчого доробку та популяризації художньої спадщини. Доведено, що загроза творчої стагнації нівелюється завдяки активній зовнішній мобільності випускників на магістерському рівні, що забезпечує постійне надходження інноваційних ідей у регіональний контекст. Творчі здобутки представників кропивницької школи (А. Кімнатного, К. Гусєвої, О. Калюжної) підтверджують ефективність функціонування цієї системи та її здатність формувати конкурентоспроможних фахівців у сучасному мистецтвознавчому дискурсі. Висновки. Стаття доводить, що життєздатність мистецького поля регіону залежить від синергії освітньої бази, музейної діяльності та підтримки професійних спілок. Визначено, що інституційна відкритість та інтеграція молодих митців у загальноукраїнський культурний простір є ключовими чинниками збереження й актуалізації регіональної художньої ідентичності в умовах сучасних викликів.
НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ ОБРАЗОТВОРЧОГО МИСТЕЦТВА І АРХІТЕКТУРИ ЯК НАВЧАЛЬНО-ОСВІТНІЙ ТА КУЛЬТУРНО-МИСТЕЦЬКИЙ ПРОСТІР
Мета дослідження. У статті досліджено специфіку діяльності Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури як традиційно-історичного культурного середовища, в якому поєднуються навчальна, науково-освітня, мистецька, а з 2025 року – і культурницька (зокрема, музейна) діяльність. Увагу акцентовано на тому, що Академія, поєднуючи всі види образотворчого мистецтва (живопис, скульптуру, графіку та архітектуру), всебічно сприяє творчому самовизначенню й самовираженню митців-викладачів та студентської молоді. З’ясовано, що на численних різноманітних заходах (колективних і персональних виставках, творчих конкурсах, професійних майстер-класах), які є презентаціями результатів творчої роботи митців, реалізується високий потенціал сучасного українського образотворчого мистецтва, базовим підґрунтям якого є унікальна творча спадщина, зібрана в Художньому музеї НАОМА. Методологія дослідження НАОМА як фундаментального навчально-освітнього та культурно-мистецького закладу вищої освіти полягає у застосуванні комплексу наукових методів мистецтвознавства, культурології, музеєзнавства; діалектичний метод застосовано для аналізу протиборства та єдності художніх традицій професійної освіти (історичне формування академічної системи) та сучасних інновацій (технології цифровізації, медіаарту); системний метод залучено для виявлення специфіки НАОМА не лише як закладу вищої освіти, але й як структури, наділеної уявленнями цілісної теорії творчої практики, що об’єктивно впливає на художні процеси в Україні і є конкретним сегментом у державній культурній політиці; за допомогою стилістичного та формального методів простежено властивості творчого доробку викладачів і випускників НАОМА в сучасних умовах трансформації «академізму» у напрямку цифровізації, адаптації історично сформованих художніх стилів у контексті новітніх художніх практик; інституційним методом з’ясовано роль НАОМА як провідної багатофункціональної платформи, що визначає вектори розвитку професійної мистецької спільноти. Наукова новизна полягає у зверненні до аналізу діяльності НАОМА як провідного багатофункціонального навчально-освітнього та культурно-мистецького закладу вищої освіти, який значною мірою формує сучасний культурно-мистецький простір України. Дослідження узагальнює взаємодію традицій академічної системи професійної освіти з новими цифровими технологіями, модерними художніми практиками як специфічним мистецьким простором, важливим для мистецького процесу України, а саме, щодо створення умов для самовиявлення творчої індивідуальності, креативної особистості, національної ідентичності. Висновки. НАОМА як фундаментальний навчально-виховний заклад вищої освіти формує креативний культурно-мистецький простір, трансформуючи художнє середовище в активний потенціал розвитку, професійного спілкування та саморепрезентації митців, реставраторів, архітекторів, мистецтвознавців шляхом реалізації освітньо-художніх ініціатив, пов’язаних з вивченням та збереженням художньої спадщини Художнього музею НАОМА. Академія формує професійну досконалість та культурну ідентичність митців, їхні духовні цінності, інтегруючи українське мистецтво у суспільне життя як перетворений на сучасному етапі творчий доробок видатних попередників, у продовженні традицій українського академізму та застосуванні модерних стилістичних течій. Ця ідея відіграє важливу роль для формування культурно-мистецького середовища країни, сприяючи розширенню освітньо-мистецького досвіду, фахового спілкування та співпраці студентів, діючих викладачів, митців-вихованців НАОМА, фахівців образотворчого мистецтва та архітектури.
ДОСВІД ВПРОВАДЖЕННЯ НАУКОВИХ ДОСЛІДЖЕНЬ У ПРАКТИКУ НАВЧАЛЬНОГО ПРОЦЕСУ АРХІТЕКТУРНОЇ ОСВІТИ
Мета статті – визначити доцільність використання наукових досліджень здобувачів вищої освіти другого та третього рівнів (магістрів та аспірантів) для обґрунтування навчальних проєктних рішень, а також проаналізувати й узагальнити досвід поєднання теоретичних і практичних складових освітньої компоненти «Архітектурне проєктування» для вдосконалення методики розробки і вимог до кваліфікаційного магістерського дослідження та курсових проєктів. Методи дослідження. Узагальнення наявних бібліографічних джерел, аналіз навчального та проєктного досвіду, системний підхід. Результати дослідження. Впровадження результатів дисертаційних досліджень у науково-проєктну роботу здобувачів другого ступеня вищої освіти дає можливість отримати науково обґрунтовані проєктні концепції та розширити наукові пошуки в обраному напрямку. Висновки. Результати можуть бути використані в навчальному процесі для формування нової методології архітектурного проєктування з інтеграцією нау кових досліджень у практику.
ФАКТОРИ, ЩО ВПЛИВАЮТЬ НА АРХІТЕКТУРНО-ПЛАНУВАЛЬНУ ОРГАНІЗАЦІЮ ЦЕНТРІВ НАУКОВО-ТЕХНІЧНОЇ ТВОРЧОСТІ
У статті розглянуто фактори, що впливають на архітектурно-планувальну організацію центрів науково-технічної творчості, визначення яких є важливим для підвищення ефективності функціонування цих закладів та створення сприятливих умов для науково-дослідної діяльності їхніх відвідувачів. Метою є визначення основних факторів, що визначають архітектурно-планувальну організацію центрів науково-технічної творчості, їхній зміст, взаємозв’язки і вплив на формування функціонально ефективного, гнучкого й інноваційно орієнтованого середовища таких закладів. Методи дослідження. У дослідженні використано методи типологічного та компаративного аналізу проєктів і реалізованих об'єктів в Україні та за кордоном, а також метод морфологічного узагальнення. Результати. Було виокремлено фактори, що формують архітектурно-планувальну організацію ЦНТТ, які поділяються на зовнішні (універсальні) та внутрішні (специфічні для об’єкта дослідження). До універсальних факторів належать містобудівні, соціально-економічні, природно-географічні та естетичні. Специфічні фактори охоплюють функціонально-технологічні, інженерно-технічні, комунікаційно-соціальні та демонстраційно-репрезентативні чинники, що визначають ефективність і якість внутрішньої об’ємно-просторової організації центрів науково-технічної творчості. Висновки. Аналіз факторів дає змогу оптимізувати архітектурно-планувальну організацію ЦНТТ, підвищити функціональну й технологічну ефективність закладу, а також сприяти розвитку творчої та навчальної активності його відвідувачів.
РОЗКРИТТЯ ТА ДОСЛІДЖЕННЯ НАСТІННОГО ЖИВОПИСУ – НЕВІДОМОЇ СКЛАДОВОЇ ІНТЕР’ЄРНОГО ВИСТРОЮ МОНАСТИРЯ БЕРНАРДИНІВ У ЛЬВОВІ
Мета – висвітлення результатів виявлення та дослідження настінних розписів у келіях і галереях монастиря бернардинів – однієї з найвизначніших пам’яток XVII ст. у Львові. Поштовхом до відкриття невідомих раніше стінописів став аварійний стан конструкцій північного крила будівлі. Під час науково-проєктних і реставраційних робіт у 2024–2025 рр. у низці інтер’єрів під пізнішими шарами тиньку та побілок відкрито фрагменти історичної поліхромії. Дослідження охопило галереї першого поверху та келії другого й третього поверхів у частині комплексу, в якій сьогодні діє Центральний державний історичний архів України у Львові. Методика дослідження розписів передбачала стратиграфічні зондажі і пошарове розкриття тиньків та фарбових нашарувань, фотофіксацію і відбір зразків для мікроскопічних і фізико-хімічних аналізів, а також аналіз композиційної побудови розписів у зв’язку з архітектурною структурою інтер’єрів. Зафіксовано кілька історичних періодів поліхромії. Основні результати. Найдавніший шар живопису, виконаний у клейовій техніці по вапняно-піщаному тиньку із застосуванням земляних пігментів і сажі, попередньо датується серединою XVII ст. та пов’язаний із первісним декоративним вистроєм монастирського комплексу. У галереях першого поверху виявлено фрагменти ренесансної архітектурно-декоративної програми з поєднанням архітектонічних і рослинних орнаментів, вписані у люнети та простінки між арковими вікнами й узгоджених із ритмом аркад та склепінчастою структурою простору. У келіях другого і третього поверхів зафіксовано фрагменти кількох шарів живопису. Первісні розписи представлені орнаментальними композиціями, написами духовного змісту та фігурними сценами християнської іконографії, зокрема сюжетами страсного циклу. Висновки. Після ліквідації монастиря наприкінці XVIII ст. та пристосування будівлі до функцій урядових установ і, зокрема, архіву первісні розписи у багатьох приміщеннях були перекриті численними шарами побілок або затиньковані. Ці нашарування парадоксально сприяли збереженню частини ранніх поліхромій без суттєвих перемальовувань. Отримані результати дають змогу вперше окреслити основні принципи декоративного оформлення інтер’єрів монастиря бернардинів у Львові та уточнити хронологію формування його інтер’єрного вистрою. Виявлені розписи є важливим джерелом для дослідження малярських практик Львова XVII ст., уможливлюють реконструкцію архітектурно-декоративної програми одного з найбільших монастирських комплексів міста, а також відкривають нові перспективи для подальших історико-архітектурних, мистецтвознавчих і реставраційних досліджень пам ’ятки.
ДОСЛІДЖЕННЯ АРХІТЕКТУРНО-ПРОСТОРОВОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ ПОЖЕЖНИХ СТАНЦІЙ З ВИКОРИСТАННЯМ МЕТОДІВ ПРОСТОРОВОГО СИНТАКСИСУ
Метою статті є вивчення просторової організації сучасних пожежних депо за допомогою аналізу конфігурації та взаємодії транзитних і стаціонарних просторів в їхній функціональній структурі. На основі порівняльного візуального аналізу планів поверхів міжнародних прикладів пожежних депо таких країн, як США, Республіка Корея, Австрія та Хорватія, автори визначають, як внутрішня зв’язність просторів впливає на оперативну ефективність будівлі. Методи дослідження: порівняльний візуальний аналіз планів будівель пожежних депо. Результати дослідження. Проведено оцінку впливу внутрішньої зв’язності будівель пожежних частин на операційну ефективність команд екстреного реагування. Виявлено, що співвідношення транзитних та стаціонарних просторів варіюється від домінування транзитного простору (60–65%), де він інтегрується з робочими зонами, до його мінімізації (10–15%) заради збільшення корисної площі. У дослідженні виділено три базові композиційні моделі: «міст» (симетричне з’єднання); «хребет» (інтеграційне ядро для швидкого реагування); «бар’єр / шлюз» (зонування для санітарного контролю та економії). Висновки. Наукова новизна полягає в розробці новаторської типології архітектурних схем планування, що базуються на конфігурації транзитних просторів, яка виходить поза межі традиційних утилітарних поглядів і розглядає транзит як критичне логістичне ядро. На основі аналізу взаємозв’язків між функціональними блоками запропоновано типологію планувальних схем за роллю транзиту. Практичне значення отриманих результатів полягає в можливості використання удосконаленої методології просторового аналізу, яка дає змогу архітекторам об’єктивно порівнювати логістичний потенціал різних проєктів. Отримані висновки створюють основу для оптимізації двох сценаріїв – швидкого реагування на надзвичайні ситуації та забезпечення щоденного комфорту, що зрештою підвищує безпеку та функціональність у процесі проєктування сучасних об’єктів аварійно-рятувальних служб.
АРХІТЕКТУРНА РОЛЬ ЕЛЕКТРОСТАНЦІЙ У ФОРМУВАННІ ІНДУСТРІАЛЬНИХ КОМПЛЕКСІВ МІЖВОЄННОЇ УКРАЇНИ (НА ПРИКЛАДІ ДНІПРОБУДУ)
Мета дослідження – аналіз і переосмислення ролі та впливу індустріальної забудови на формування міських кварталів у міжвоєнний та відновлення у повоєнний період з архітектурно-просторового, індустріального та ідеологічного аспектів на прикладі Дніпровської гідроелектростанції (ДніпроГЕС) у місті Запоріжжі. Методи дослідження. У роботі використано порівняльно-аналітичний та історичний методи, також містобудівний та архітектурно-просторовий аналіз. Результати дослідження. У дослідженні розглянута архітектурно-урбаністична роль електростанцій у процесі формування індустріальних комплексів міжвоєнної України на прикладі Дніпробуду (Дніпровської гідроелектростанції) та аналізується вплив проєктних рішень енергетичних споруд на планування промислових вузлів й майбутніх соцміст, зокрема просторового розвитку Запоріжжя. Висвітлено взаємозв’язок між архітектурною формою і масштабом індустріальних споруд та ідеологічним відображенням модернізації міжвоєнного періоду. Наведено приклади щодо типологічних, стилістичних та технологічних особливостей гідроенергетичних об’єктів і їхнього довготривалого впливу на міський ландшафт. Висновки. Електростанції міжвоєнної України виконували багатовимірну роль: технічні вузли, архітектурні домінанти, урбаністичні генератори та ідеологічні символи. Дніпробуд як приклад демонструє, що архітектурні вирішення енергетичних споруд, поєднуючи інженерну функцію з архітектурною виразністю та соціальною інтеграцією, мали довготривалий вплив на просторову організацію регіонів і на формування індустріальної ідентичності.
ІСТОРІЯ ТА МІСТОБУДІВНА ЕВОЛЮЦІЯ МІСТА БОЯРКИ У СТРУКТУРІ КИЇВСЬКОЇ АГЛОМЕРАЦІЇ КІНЦЯ ХІХ – ПОЧАТКУ ХХ СТОЛІТТЯ
Мета дослідження. У статті досліджено архітектурно-образну виразність дачного міста Боярка. Особливу увагу зосереджено на історії формування дачного поселення і номенклатурі споруд. Використано такі методи дослідження: історичний (дослідження архівних матеріалів, креслень, фотографій, карт), морфологічний (оцінка розвитку архітектурного утворення), метод порівняння (визначення змін в архітектурно-просторовому плануванні міста порівняно із сучасним станом), метод натурних обстежень і фіксації, фотофіксація та проведення схематичних обмірів; графоаналітичний метод (систематизація та візуалізація накопичених даних). Висновки. Аналізуючи містобудівну структуру дачного містечка навколо станції Боярка, можна зробити висновок, що саме з появою дач київської еліти з’являються пошта й телеграф, лазня і пральня, перукарня, мережа аптек, швейна майстерня, низка різнопланових яток і кав’ярень, кінотеатр, концертний зал. Планування дачного містечка навколо станції Боярка мало цілком самостійний характер і не було пов’язане зі способом життя прилеглої Будаївки. Естетичні смаки української інтелігенції цілком відповідали тогочасним модним тенденціям Російської імперії. Це, перш за все, дерев’яні різьблені будиночки з рисами народної архітектури, але з’являються і споруди у стилі модерн. На сьогодні проблема збереження пам’яток Боярки стає серйозним викликом для суспільства. Більшість дач розташовані в центрі міста, подекуди мають приватних власників, які не зацікавлені в їхньому збереженні. Тому ці унікальні дерев’яні дачі доводять до аварій ного стану та руйнування.
КОМІЧНЕ В АРХІТЕКТУРНОМУ СЕРЕДОВИЩІ МІСТА: ПРОСТОРОВІ, СЕМАНТИЧНІ ТА СОЦІАЛЬНІ АСПЕКТИ
Мета статті полягає у виявленні комедії як повноцінної естетичної та аналітичної категорії осмислення архітектурного середовища міста та визначенні її ролі у структурі просторової драматургії поряд із драмою. Методи дослідження. Дослідження виконано на основі теоретичного аналізу філософських, культурологічних та архітектурно-теоретичних праць, у яких комічне розглядається як естетичний і соціокультурний феномен. Застосовано порівняльний аналіз драматичних і комедійних механізмів просторової організації міського середовища, семантичний аналіз архітектурних образів і символів, а також аналіз повсякденних практик використання простору. Інтерпретація конкретних просторових ситуацій використовується як ілюстративний матеріал для виявлення закономірностей прояву комічного в архітектурному середовищі міста. Головні результати і висновки. З’ясовано, що комедія функціонує як альтернативний режим просторової драматургії, який не протистоїть драмі, а доповнює її. Комічне в архітектурному середовищі міста проявляється через фрагментарність, відкритість інтерпретацій, семантичні зсуви, масштабні та функціональні невідповідності, а також через тілесні практики користувачів. Систематизовано основні типи проявів комічного в міському просторі та розкрито їхній зв’язок із процесами демократизації, інклюзивності й зниження просторової ієрархічності. Наукова новизна полягає в обґрунтуванні комедії як інструменту аналізу сучасного міського середовища. Отримані результати мають значення для теорії архітектури, архітектурної освіти та критичного осмислення проєктної практики.
ВІЗУАЛЬНО-ОБРАЗНІ ПРИНЦИПИ ФОРМОТВОРЕННЯ В АРХІТЕКТУРІ: СИНТЕЗ РИСУНКА, ЖИВОПИСУ ТА ЦИФРОВОЇ ВІЗУАЛІЗАЦІЇ
У статті досліджено візуально-образні принципи формотворення в архітектурі крізь призму синтезу академічного рисунка, живопису та цифрової візуалізації. Метою дослідження є виявлення ролі традиційних художніх дисциплін і цифрових інструментів у процесі формування архітектурного образу, а також аналіз закономірностей їхньої взаємодії в сучасній проєктній практиці та професійній підготовці архітекторів і дизайнерів. Особливу увагу приділено визначенню принципів послідовного та ітеративного формотворення, заснованого на взаємодії аналогових і цифрових засобів візуалізації. Методи дослідження. У роботі застосовано комплекс методів, зокрема формально-композиційний та художньо-аналітичний аналіз архітектурних образів, порівняльний аналіз аналогових і цифрових засобів візуалізації, метод візуального спостереження та структурно-семантичний аналіз. Дослідження ґрунтується на аналізі навчальних і професійних архітектурних проєктів, у яких простежується поетапний та циклічний перехід від ручного рисунка й живописного осмислення форми до цифрових моделей і візуалізацій. Результати. Встановлено, що рисунок і живопис залишаються базовими інструментами формування архітектурного мислення, забезпечуючи глибоке просторове та образне осмислення проєктної ідеї. Цифрова візуалізація, своєю чергою, розширює можливості інтерпретації архітектурного образу, підсилюючи його комунікативний та презентаційний потенціал, але водночас потребує критичного осмислення через ризики стандартизації та домінування візуальної ефектності над концептуальною ідеєю. У статті запропоновано модель взаємодії рисунка, живопису та цифрової візуалізації як взаємодоповнювальних етапів єдиного творчо-проєктного процесу. Синтез аналогових і цифрових засобів сприяє формуванню цілісної візуально-образної структури архітектурного об’єкта, в якій поєднуються художня інтуїція, конструктивна логіка та технологічна точність. Висновки. Візуально-образні принципи формотворення в архітектурі базуються на взаємодії рисунка, живопису та цифрової візуалізації як взаємодоповнювальних складників єдиного творчого процесу. Запропонований підхід дає змогу розглядати архітектурне формотворення як динамічну та ітеративну систему, у межах якої аналогові та цифрові інструменти не протиставляються, а функціонують у взаємозв’язку. Такий синтез забезпечує багатовимірність архітектурного образу, підвищує якість проєктних рішень і сприяє розвиткові професійного мислення майбутніх архітекторів і дизайнерів. Отримані результати мають значення для вдосконалення архітектурної освіти та осмислення сучасних тенденцій розвитку архітектурної візуальної культури.