Збірник наукових праць «Українська академія мистецтва»
ЕВОЛЮЦІЯ ХУДОЖНІХ ПРАКТИК УКРАЇНСЬКИХ МИТЦІВ В УМОВАХ ВІЙНИ
Мета статті – визначити характерні особливості мистецьких рефлексій на військові дії, простежити еволюцію художніх практик сучасних українських митців у кризових умовах. У дослідженні розглянуто специфіку розвитку мистецьких процесів у контексті воєнного часу: зміни художніх засобів виразності, тематики творів, символіки та їхній вплив на формування унікальної художньої мови сучасного українського мистецтва, яка допомагає переосмислити реальність, сформувати й зберегти національну пам’ять. Також проаналізовано мистецькі рефлексії українських художників на події війни засобами живопису, графіки, відеоарту, інсталяції. Методи дослідження. В основу дослідження покладено композиційно-структурний і формальний методи, контекстуальний аналіз – для визначення характерних рис та метафорики сучасних художніх рішень; аналітичний метод – для вивчення поточного стану дослідження теми; компаративний – для порівняння інструментарію художніх практик митців; а також метод мистецтвознавчого аналізу – для характеристики окремих творчих проєктів. Результати. Виявлено зміни у творчості сучасних українських художників, спричинені повномасштабним вторгненням росії в Україну. Зафіксовано нові мистецькі підходи до реалізації художніх задумів, а також мотиви та символи, що переосмислюють травму війни. Результати дослідження засвідчують тенденцію до створення здебільшого метафоричних та алегоричних творів. Висновки. Окреслено засоби створення нової художньої мови, зроблено акцент на трансформації мови образотворення, формуванні нових образно-пластичних рішень та концептуальних підходів, що відображають колективний травматичний досвід війни.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРОЄКТ «МЕТАХРОНІКИ» ЯК ПРИКЛАД РОЗВИТКУ КНИГИ ХУДОЖНИКА В УКРАЇНІ ТА ВІДОБРАЖЕННЯ КУЛЬТУРНОГО СЕРЕДОВИЩА
Метою даної статті є мистецтвознавчий аналіз книг художника українських авторів, представлених у проєкті «Метахроніки». Проєкт через групову виставку та документальні відеоматеріали досліджує досвід мистецької роботи з локальними історіями міст, де мешкають самі художники, створення авторами власних «мистецьких хронік». У дослідженні представлено сучасний часовий зріз і простежено різноманітність формальних та концептуальних засад книги художника українських авторів, які працюють з даною тематикою. Методи дослідження. Дослідження ґрунтується на методах художньо-стилістичного і порівняльного аналізів проєктів книги художника українських авторів, учасників проєкту «Метахроніки». Результати. Одним з проєктів, який презентує книгу художника як медіа, що працює із концепціями «мистецьких хронік», художнього осмислення культурного середовища стала виставка «Метахроніки» (куратор проєкту О. Грищенко, учасники: П. Маков, А. Кахідзе, Г. Зіньківський, Є. Равський). Вперше проєкт був представлений в артцентрі «Я Галерея» у Києві в 2018 році як групова виставка. Експозицію сформовано з робіт, створених від початку 1990-х до 2017–2018-х років, а також відбувся показ документального фільму з інтерв’ю з учасниками проєкту. Розглянувши досвід групової виставки, можемо відзначити її потенціал для багатогранного розкриття робіт авторів з українськими містами, коли в одній експозиції поєднуються твори різних років. Така експозиція дає змогу порівняти різні методи роботи, образотворчі прийоми, використані художниками для втілення власної концепції. Малювання тушшю, маркерами, використання фотографії, поліграфічного друку – це ті технічні засоби, які обирають художники для створення книг. Такі, на перший погляд, різні підходи виконують подібні завдання, а саме показ українського локального культурного ландшафту, міст, історій, через художні метафори, що допомагають формувати нашу ідентичність за допомогою практик сучасного мистецтва. Висновки. Книга художника за останні роки стала дієвим інструментом у сучасному мистецтві для реалізації виставкових проєктів, що презентують українську культуру, «мистецькі хроніки» та локальні історії міст, в яких живуть і працюють митці. У таких проєктах особливо важливе документування коментарів самих авторів, які розкривають їхню мотивацію та бачення актуальності власних творів. Подібні проєкти мають потенціал для подальшого розвитку, особливо в поєднанні бачення української ідентичності різними поколіннями українських митців.
ТВОРЧІСТЬ СЕВЕРИНА БОРАЧКА ПОВОЄННОГО ПЕРІОДУ (1945–1975): АНАЛІЗ МИСТЕЦЬКОЇ СПАДЩИНИ ТА ВИСТАВКОВОЇ ДІЯЛЬНОСТІ МИТЦЯ
Мета дослідження – проаналізувати творчість українського художника діаспори Северина Борачка (1898–1975) повоєнного (зрілого) періоду (1945–1975), який є найменш вивченим, але водночас має найбільш збережений творчий спадок. Звернено особливу увагу на його активну виставкову діяльність у цей період. Методи дослідження. У роботі застосовано загальнонаукові та емпіричні методи, зокрема аналітичний, біографічний, історико-хронологічний, а також аналіз художньо-композиційних і стилістичних особливостей творів. Результати дослідження. Зроблено спробу цілісно реконструювати творчий шлях художника 1945–1975 років, висвітлити його виставкову діяльність, опрацювати наявні рецензії на виставки та тогочасні публікації про нього в зарубіжній пресі. Вперше проаналізовано та систематизовано мистецьку спадщину митця цього періоду, оприлюднено твори з музеїв у Нью-Йорку та Чикаго, роботи з приватних колекцій. Досліджено живописну манеру художника, а також проаналізовано роботи в техніці мозаїки. Для доповнення та уточнення інформації наведені фрагменти біографії митця, написаної його сестрою – Дарією Крохмалюк. У дослідженні зроблено висновки, що повоєнний період творчості С. Борачка можна умовно поділити на два етапи – мюнхенський (1945–1962) та американський (1962–1975). Саме до цих періодів належить більшість збережених творів художника, позначених упізнаваною стилістикою: декоративністю, увагою до кольору, поєднанням реалістичних елементів із експресивно-символічними. Для його робіт характерна споріднена тематика: жіночі постаті за працею або під час відпочинку, міські й сільські пейзажі, а також яскраві образи коней і вершників. У цей час митець також звертається до техніки мозаїки зі скла, виконуючи її в живописній стилістиці. Кульмінацією його праці зі склом стали роботи для іконостаса в Маквіллері та образ святого Андрія для каплиці в Мюнхені. Сьогодні існують труднощі з атрибуцією творів митця: відсутність датування більшості робіт ускладнює формування чіткої хронології творчості. Додатковою перешкодою є велика розпорошеність творів по приватних колекціях. Підкреслено необхідність подальшого наукового вивчення творчого шляху С. Борачка; окремо акцентовано увагу на актуальності поглибленого аналізу його мистецької практики та світоглядних з асад.
СУЧАСНА УРБАНІСТИЧНА ФОТОГРАФІЯ ЯК ПРЕДМЕТ ВИВЧЕННЯ ДИСЦИПЛІНИ «МИСТЕЦТВО ФОТОГРАФІЇ» (НА ПРИКЛАДІ ІКІТД МАУП)
Мета статті – проаналізувати взірці фотографій 2020–2025 рр. урбаністичного характеру, створені студентами у процесі опанування дисципліни «Мистецтво фотографії». Методи дослідження. У статті використано комплексний підхід, який охоплює традиційні загально-наукові методи – аналітичний, історіографічний, компаративний, а також мистецтвознавчий та культурологічний, спеціальні – образно-стилістичний та композиційного аналізу. Комплексний дослідницький підхід дає змогу визначити головні іконографічні та іконологічні особливості фотографій, створені в умовах міських експедицій, а також детально проаналізувати жанр урбаністичної фотографії, що допомагає з’ясувати творчі підходи молодої студентської аудиторії до її створення. Результати дослідження. Проведений аналіз свідчить, що фотографії урбаністичного характеру, створені студентами, мають досить широке коло змістовних спрямувань, різноманітні композиційні та образні вирішення. Деякі з них зосереджені на архітектурних мотивах, інші – на сценах міського життя, на побутових фрагментах. Різні інтерпретації тематики урбаністичної фотографії є виявом індивідуального сприйняття студентами як навчального завдання, так і навколишнього світу. У такій послідовності простежується прагнення молодої людини до самостійної творчості як усвідомлення себе особистістю, членом громади, українського суспільства загалом. Стилістично студентські фотографії 2020–2025 рр. демонструють зв’язок з репертуаром екранних мистецтв. Висновки. На основі проаналізованих студентських фототворів доведено, що інтерпретація зображень на світлинах тісно пов’язана з творчим осмисленням та розкриттям теми міста у її суспільно‐історичному поступі. Отримані результати сприяють подальшому вивченню даного жанру фотографій, включно з аналізом джерел їхнього виникнення та специфікою, відмінною від фотографій інших жанрів.
ФОРМУВАННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ В СИСТЕМІ МИСТЕЦЬКОЇ ОСВІТИ УКРАЇНИ: РОЛЬ МАЙСТЕРНІ ПЕЙЗАЖНОГО ЖИВОПИСУ НАОМА (1993–2019)
Пейзажна майстерня Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури (далі – НАОМА) є визначним явищем у контексті розвитку українського художнього простору, оскільки вона відігравала ключову роль у формуванні національної мистецької ідентичності. Метою дослідження є аналіз історичної ґенези та концептуальних засад функціонування пейзажної майстерні НАОМА упродовж 1993–2019 рр. – часу її відродження та активного розвитку. Особливу увагу приділено взаємозв’язку між діяльністю майстерні та процесами збереження і трансформації української національної живописної школи пейзажного жанру в умовах динамічних соціокультурних змін. Методологія дослідження базується на історичному та системному аналізах, компаративному методі, а також методах систематизації й узагальнення. Комплексний підхід дає змогу простежити механізми взаємодії традиційних методів художньої освіти з актуальними викликами мистецької сфери. Результати дослідження. У статті проаналізовані ключові чинники, які впливали на відродження, розвиток та поступове згасання діяльності майстерні. Визначено методичні й програмні засади її функціонування, розглянуто педагогічний досвід викладачів, проаналізовано їхню роль у підтримці національної мистецької традиції. Окреслено перспективи інтеграції здобутого досвіду в сучасну систему художньої освіти України, що є критично важливим для збереження національної культурної спадщини. Висновки. Становлення й діяльність пейзажної майстерні НАОМА упродовж 1993–2019 років є свідченням того, що вона сприяла утвердженню національної мистецької школи та її самобутності. Однією з основних причин припинення діяльності цього осередку стала відсутність нормативно-правової бази для регулювання статусу жанрових майстерень, що вказує на необхідність розробки відповідних правових механізмів для забезпечення їхнього стабільного функціонування. Збереження і розвиток національної мистецької традиції в Україні потребує системного підходу, який передбачає не лише освітні, але й державні ініціативи, спрямовані на підтримку художніх напрямів, котрі формують культурну і дентичність країни.
ІСТОРИЧНИЙ ОБРАЗ У ТВОРЧОСТІ ОЛЕКСІЯ ШТАНКА
У статті йдеться про становлення та творчі пошуки художника-графіка, педагога, заслуженого діяча мистецтв України Олексія Володимировича Штанка; проаналізовано розвиток стилістично-формальних особливостей найбільш знакових творів художника, узагальнено його надбання як митця. Історизм, унікальний стиль та майстерне поєднання традицій і сучасних художніх тенденцій – характерні ознаки творчості художника. Книжкова ілюстрація, кіноплакат, історичний портрет, поштова марка, створені майстром, стали своєрідним історичним документом, що передає нащадкам велич, силу, надбання, зберігає пам’ять про велич українського народу. Методологія дослідження ґрунтується на сукупності наукових методів, провідними з яких є іконографічний, порівняльно-історичний, культурно-історичний та історико-біографічний, що сприяло комплексному вивченню творчого доробку Олексія Штанка. Мета статті – дослідження творчості Олексія Штанка: творів станкової графіки та ілюстрації книги, дизайну плакату і графіки малих форм. Методи дослідження. Упорядкування образотворчої діяльності О. Штанка базується на цілісному сприйнятті і принципах, зокрема на застосуванні історико-культурного, порівняльного методів дослідження, систематизації, класифікації, синтезу, образно-стилістичного та мистецтвознавчого обмірковування. Результати. Досліджено твори митця за видами графічних мистецтв, темою, жанрами та естетико-стилістичними ознаками, хронологією і типологією в історико-культурних та мистецьких джерелах.
УКРАЇНСЬКЕ МИСТЕЦТВО В КОЛЕКЦІЇ МУЗЕЮ ЗІММЕРЛІ: СТИЛІСТИЧНІ ТА РЕГІОНАЛЬНІ ОСОБЛИВОСТІ
Метою даної статті є розгляд проблематики колекціонування творів українського мистецтва в контексті світових приватних та музейних збірок, зокрема української колекції Музею Зіммерлі. Окреслюється історія її формування, характер збірки, її напрямки, школи та художньо-стилістичні особливості полотен і серій творів окремих митців. Методи дослідження. В основу дослідження покладено методи біографічного, аналітичного, порівняльного, історико-культурного та мистецтвознавчого аналізів творів українського мистецтва з колекції Музею Зіммерлі. Результати. У дослідженні охарактеризовано формування збірки українського мистецтва в Музеї Зіммерлі, звернено увагу на історію її формування, напрямки та школи, а також проаналізовані окремі мистецькі явища. Висновки. Дослідження проблематики колекціонування українського мистецтва в глобальному контексті засвідчує, що твори українських художників тривалий час залишалися малопредставленими в основних світових інституціях, водночас часто включалися до колекцій під грифом «російського» або «радянського» мистецтва. У цьому контексті українська колекція Музею Зіммерлі в Ратгерському університеті (США) має виняткове значення як системно зібраний і концептуально представлений масив українського арту, який не лише ідентифікований як український, а й репрезентований у власній художній, історичній та культурній автономії. Таким чином, українська колекція Музею Зіммерлі є не лише зразком належної репрезентації, але й закликом до послідовного формування видимого та впізнаваного українського художнього канону на глобальному рівні.
«ДОКУМЕНТАЛЬНЕ» І «ХУДОЖНЄ» В «СОЦІОЛОГІЧНОМУ ЗАПИСІ» ЗОФІЇ РИДЕТ
Мета статті – дослідити соціологічні аспекти найбільшого фотографічного проєкту видатної польської фотографині Зофії Ридет (1911–1997) «Соціологічний запис», висвітлити співвідношення документального й художнього візуального висловлювання. Методи дослідження. У роботі застосовано загальнонаукові та емпіричні методи, зокрема історико-хронологічний, а також аналіз художньо-композиційних та стилістичних особливостей творів. Результати. Розглянуто вплив соціологічної традиції в історії фотографії, зокрема паралелі між «Соціологічним записом» і проєктами 1930–1970-х років. Проаналізована методологія З. Ридет, що ґрунтується на повторюваності композицій та використанні природного середовища для розкриття взаємозв’язку людини й простору. Визначено роль проєкту в царині візуальної документалістики. Висновки. «Соціологічний запис» З. Ридет – це масштабний соціологічний та фотографічний проєкт, що виконує роль портрета покоління, дослідження та архіву водночас. Попри документальність, серія зосереджена на образі людини, створюючи узагальнений колективний портрет часу через множинність ідентичних композицій.
МИСТЕЦЬКІ ВІЗІЇ НАТАЛІЇ НІКОЛАЙЧУК – СИНКРЕТИЗМ, КОНЦЕПЦІЇ ТА ХУДОЖНЬО-ЕСТЕТИЧНІ ЗАСАДИ
Мета дослідження – дослідити та систематизувати значне творче надбання Н. Ніколайчук, яке складається з офортів, ліногравюр, монотипій, акварелей, олійного живопису, а також визначити світоглядні ідеї й концепції мисткині, художньо-образні особливості її творів. Результати. Українська самобутня художниця має власний почерк, творчий метод, своєрідну манеру, що вирізняє її з-поміж інших митців. У своїй творчості мисткиня торкається важливих тем екзистенційно-онтологічного змісту. Вагоме місце у творчості мисткині посідає сакральний образ Жінки, який виявляється по-різному. Творчість Н. Ніколайчук відзначається великим репертуаром жанрів та тем (обрядові, релігійні, символічні, пейзажні, натюрморти), поліфонією стилів. Методи дослідження. У дослідженні використано історичний і біографічний методи для окреслення хронологічних меж; за допомогою інтерпретації, аналітичного опису та образно-стилістичного аналізу були досліджені твори художниці та визначено особливості їхньої композиційної будови; метод класифікації та узагальнення вжито для упорядкування робіт за техніками, темами, жанрами. Висновки. Творчий доробок народної художниці Н. Ніколайчук демонструє багатогранність її обдарування, віртуозне володіння графічними та живописними техніками, глибинне розуміння ролі мистецтва для духовного перетворення людини та художньо-естетичного сприйняття світу. Мисткиня апелює до різних стилів та напрямів, національних джер ел для втілення власних ідей.
ЖИВОПИСНІ ТЕРАКОТОВІ МЕТОПИ З ХРАМУ АПОЛЛОНА (ХРАМ С) У ТЕРМОСІ (ІКОНОГРАФІЧНИЙ ТА ІКОНОЛОГІЧНИЙ АСПЕКТИ)
Мета статті – проаналізувати основні інтерпретації зображень на живописних теракотових метопах, виявлених у храмі Аполлона (Храм С) у Термосі (Етолія). Методи дослідження. У процесі написання статті використано комплексний підхід, який охоплює як традиційні загальнонаукові методи (аналітичний, історіографічний, історико-культурологічний, системно- порівняльний), так і спеціальні (іконографічний, іконологічний, образно-стилістичний та композиційного аналізу). Комплексний дослідницький підхід дозволяє визначити головні іконографічні та іконологічні особливості теракотових живописних метоп останньої третини VII ст. до н. е., а також детальніше охарактеризувати загальний розвиток архаїчного живопису у Стародавній Елладі та живописне оздоблення перших храмів. Результати дослідження. Проведений аналіз свідчить, що метопи прикрашено різними міфологічними сценами, в яких головні персонажі не повторюються і, як правило, не пов’язані між собою за змістом. Це одно-, дво- та трифігурні композиції, інтерпретації яких є як безумовно автентичними – завдяки іконографічним ознакам і написам, що ідентифікують головних персонажів, – так і дискусійними. Окремі сцени, ймовірно, відображають міфи, пов’язані з Етолією. Також у сценах простежується зв’язок із ритуалами переходу до дорослого життя, нав’язування божественної справедливості людській гордині, відтворення руйнівної сили демонів, готовності до спокути тощо. Стилістично метопи засвідчують зв’язок з репертуаром, поширеним у мистецтві Коринфа, Аргоса, Східного Пелопоннесу. Висновки. На основі аналізу наукових досліджень західних учених доведено, що інтерпретація зображень на метопах тісно пов’язана з дискусією щодо атрибуції храму та його титулярного божества. Отримані результати можуть сприяти подальшому вивченню іконографії та іконології давньоелл інських міфологічних персонажів, зокрема аналізу джерел щодо їхнього виникнення.
ІНТЕРПРЕТАЦІЯ КОСТЮМА ДОБИ МОДЕРНУ В УКРАЇНСЬКОМУ ЖИВОПИСІ КІНЦЯ ХІХ – ПОЧАТКУ XX СТОЛІТЬ
Мета статті – визначення напрямків образотворчої інтерпретації костюма доби модерну в українському портретному і жанровому живописі кінця XIX – початку XX століть. У процесі роботи використано загальнонаукові (метод аналізу, синтезу, порівняння, систематизації) та мистецтвознавчі (метод мистецтвознавчого аналізу, зокрема іконографічного, композиційного та художньо-стилістичного) методи дослідження. Варіанти інтерпретації зображення костюма доби модерну розподілено відповідно до наслідуваних стилістичних течій, виявлених через мистецтвознавчий аналіз. Результати дослідження. Досліджено риси реалістичного представлення вбрання стилю модерн у творчості Петра Нілуса (1869–1943), Миколи Ткаченка (1850–1929), Петра Холодного Старшого (1876–1930). Виявлено специфіку імпресіоністичного підходу до зображення костюму в творах Івана Труша (1869–1941), Олени Кульчицької (1877–1967), Івана Похитонова (1850–1923), композиціях паризького періоду Олександра Мурашка (1875–1919). Модерне трактування костюма однойменної доби відзначене у портретах пензля О. Мурашка, Всеволода Максимовича (1894–1914). Простежено модерністські трансформації у візуалізації вбрання О лександрою Екстер (1882–1949) Олексою Новаківським (1872–1935), Сонею Делоне (1885–1979). Виявлено полістилізм низки творів українського живопису, в котрих було репрезентовано модне вбрання кінця XIX – початку XX ст.: синтез символізму та модерну в імперсональному портреті «Парижанка» Каєтана Стефановича (1886–1920); ремінісценції естетизму в поєднанні з імпресіоністичним живописом Івана Похитонова («Портрет Віри Фігнер»), естетизованим малярством Олекси Новаківського («Портрет Зулі Квілецької») та інших.
ЗЕЛЕНІ ДАХИ ЯК ІНСТРУМЕНТ СТАЛОГО РОЗВИТКУ: АНАЛІЗ ДОСВІДУ УКРАЇНИ ТА СВІТУ
Метою цієї статті є аналіз міжнародного та українського досвіду застосування зелених покрівель у будівництві, висвітлення їхніх екологічних, економічних та соціальних переваг, а також визначення перспектив впровадження цих технологій у сучасних міських умовах. Особливу увагу приділено дослідженню впливу зелених дахів на покращення мікроклімату, зменшення викидів CO₂ та підвищення енергоефективності будівель, а також оцінено можливості адаптації міжнародних практик в Україні. Методи дослідження. Нами використано метод системного аналізу, що допомагає оцінити вплив зелених дахів на енергоефективність будівель, екологічний стан міст і комфортність міського середовища та емпіричний метод, який базується на спостереженні або аналізі даних щодо впливу зелених дахів на мікроклімат, збереження водних ресурсів та експлуатаційні характеристики будівель. Результати дослідження. У статті висвітлені ключові характеристики зелених дахів як елемента екологічної архітектури, що сприяє підвищенню енергоефективності будівель, покращенню міського мікроклімату та зменшенню екологічного навантаження. Також узагальнено архітектурно-планувальні рішення, які можуть бути використані для подальшого розвитку концепції сталого містобудування. Висновки. Зелені дахи є ефективним інструментом підвищення енергоефективності будівель, зменшення навантаження на міську інфраструктуру та покращення екологічного стану міст. Вони сприяють утриманню дощової води, захищають покрівлю, забезпечують тепло- та звукоізоляцію. Світовий та український досвід засвідчує, що їхнє використання є доцільним як у приватному, так і в комерційному будівництві, а розвиток технологій дає змогу адаптувати їх до різних кліматичних умов та архітектурних контекстів.
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ОЗЕЛЕНЕННЯ МІСЬКОГО СЕРЕДОВИЩА
У статті розглядаються сучасні підходи до озеленення будівель, їхні види та вплив на міське середовище. Окреслено екологічні переваги зелених дахів, вертикального озеленення, інтегрованих ландшафтних рішень та пропозицію нового методу озеленення, – усе це сприяє зниженню забруднення, покращенню мікроклімату та підвищенню енергоефективності будівель. Методи дослідження. Завдяки порівняльному аналізу в статті зіставлені різні методи озеленення (зелені дахи, фасадне озеленення тощо) та їхні екологічні й економічні переваги. Поєднання принципів тактичного урбанізму та новітніх технологій озеленення сформувало інноваційний підхід до озеленення міста, який забезпечує гнучке та ефективне використання простору для покращення екологічної ситуації в урбанізованих зонах. На основі емпіричного методу дослідження було проаналізовано реальні приклади озеленення в містах та їхній вплив на мікроклімат, рівень шуму й енергоспоживання. Результати. Озеленення будівель сприяє зниженню температури в містах. Вертикальне та горизонтальне – покращують якість повітря, зменшуючи рівень вуглекислого газу та пилу. Крім того, зелені фасади та дахи підвищують енергоефективність будівель, знижуючи витрати на кондиціонування й опалення. Такі рішення також сприяють зменшенню рівня шуму в міському середовищі. Висновки. Озеленення будівель та міського середовища є важливим інструментом сталого розвитку міст, який поєднує екологічні, економічні та соціальні переваги. Впровадження сучасних технологій озеленення допомагає адаптувати міста до змін клімату, покращити екологічну ситуацію й підвищити комфорт життя мешканців. Зелена інфраструктура сприяє гармонійному поєднанню природних і урбаністичних рішень, створюючи більш збалансоване міське середовище. Для ефективного розвитку озеленення будівель необхідні комплексний підхід, інноваційні рішення та активна підтримка на рівні міста.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ІНСТРУМЕНТАРІЮ ТА ЗАСОБІВ ПРЕЗЕНТАЦІЇ АРХІТЕКТУРНИХ ПРОЄКТІВ: ІСТОРИЧНИЙ ТА СУЧАСНИЙ КОНТЕКСТИ
Метою статті є аналіз еволюції інструментарію проєктування та засобів презентації архітектурних проєктів, а також визначення впливу інноваційних технологій на процес формоутворення. Методи дослідження: порівняльний історичний аналіз традиційних та інноваційних інструментів архітектора, аналіз наукових досліджень за темою, вивчення досвіду впровадження комп’ютерних технологій у проєктування. Результати дослідження. В ході дослідження проаналізовано етапи розвитку архітектурного проєктування у взаємозв’язку з еволюцією інструментарію та засобів візуалізації. Встановлено, що кожен історичний період характеризувався специфічними засобами проєктування, які безпосередньо впливали на формоутворення, композиційні рішення та стилістичні особливості архітектури відповідної доби. Зокрема, визначено, що поява нових інструментів – від макетування до цифрового моделювання – не лише оптимізувала процес проєктування, але й трансформувала архітектурну мову, уможливлюючи більш складні просторові рішення. Висновки. Проведене дослідження дає змогу простежити еволюцію методів архітектурного проєктування – від ручних креслень та макетування до сучасних цифрових інструментів. Це допомагає краще зрозуміти вплив технологічного прогресу на архітектурну практику, зміну підходів до формоутворення, проєктної документації та взаємодію між учасниками будівельного процесу. Результати можуть бути використані під час навчання для вдосконалення методів архітектурного проєктування.
СУЧАСНІ ПРИЙОМИ ОРГАНІЗАЦІЇ ПІШОХІДНИХ ПУБЛІЧНИХ ПРОСТОРІВ
Метою статті є визначення сучасних прийомів реновації транспортно-орієнтованого середовища задля формування якісних пішохідних публічних просторів. Особливу увагу приділено людському виміру міста, зокрема створенню безпечного, комфортного, інклюзивного та екологічного простору. Методи дослідження. У роботі використано порівняльний аналіз реалізованих урбаністичних проєктів і концепцій, що демонструють трансформацію автомобілецентричних територій на пішохідні. Досліджено зарубіжний і вітчизняний досвід, що дає змогу виявити актуальні підходи до реновації. Проаналізовано приклади змін вулиць, площ і прилеглих територій, згідно з принципами сталого розвитку, кліматичної адаптації та підвищення соціальної взаємодії. Результати. Було виокремлено основні прийоми організації людино-орієнтованих публічних просторів: регуляція та зменшення автомобільного трафіку; інтеграція громадського транспорту і публічних просторів; відновлення екосистеми – рішення, які сприяють створенню безпечного, доступного та екологічно збалансованого середовища. Висновки. Запропоновані підходи дають змогу переосмислити архітектурно-планувальну організацію міста, забезпечуючи сталий розвиток, комфорт і розвиток соціальної активності.
АРХІТЕКТУРНА ШКОЛА НАОМА (КДХІ). ІСТОРІЯ І ТВОРЧІ НАДБАННЯ ВИПУСКНИКІВ
Ювілейні дати говорять про те, що архітектурна школа НАОМА (в минулому КДХІ) підготувала чимало видатних українських зодчих, які прославили Україну та КИЇВЗНДІЕП. Мета нашої статті – визначення творчих здобутків архітектурної школи та її випускників, які своєю творчістю піднесли КИЇВЗНДІЕП на високий рівень. Методи дослідження. В основу дослідження покладено комплексний аналіз навчального процесу в НАОМА (КДХІ) в умовах колишнього СРСР та в незалежній Україні. Педагоги і майстри архітектури застосовували до студентів систематизацію й узагальнення творчої діяльності випускників НАОМА (КДХІ) в інституті КИЇВЗНДІЕП. Результати. На основі проведених досліджень фахівцями НАОМА визначено п’ять періодів формування 100-літньої архітектурної школи: 1924–1930 рр. та 1934–1941 – період, пов’язаний зі становленням Київського державного художнього інституту (КДХІ); 1945–1950-ті роки – період повоєнного відродження традицій у формуванні факультету архітектури КДХІ; 1960–1980-ті рр. – період найбільших досягнень архітектурної школи КДХІ; 1990–2000 рр. – період формування нових підходів до навчального процесу та архітектурної творчості в НАОМА в умовах незалежної української держави. КИЇВЗНДІЕП розпочав свою творчу діяльність з 1963 року. Першими його співробітниками були випускники КДХІ різних поколінь та інші фахівці. Це був час розвитку типового проєктування та індустріалізації будівництва у колишньому СРСР (1960–1980-ті рр.), який ознаменувався творчим феноменом архітекторів КИЇВЗНДІЕП із застосуванням новітніх методологічних засад проєктування і створення оригінальних архітектурно-художніх образів будівель та споруд. В інституті працювали такі видатні архітектори та вчені, як О. Заваров, Й. Каракіс, М. Гречина, Ф. Юр’єв, Г. Копоровський, О. Смірнова, Е. Репрінцева, Й. Ахтьоров, П. Шапорєв, Д. Яблонський, І. Мезенцев В. Штолько, В. Крючков, Ф. Боровик, А. Аніщенко, Ю. Набок, О. Стукалов, О. Зибін, О. Лазарєв, В. Віхарєв, В. Куцевич, В. Іріскін, О. Кабацький, С. Єжов, М. Артеменюк, О. Міхненко, С. Несененко та інші. З відновленням незалежності і приходом третього тисячоліття архітектори КИЇВЗНДІЕП – випускники КДХІ та НАОМА позбулися жорсткого бюрократичного тиску державних структур і їхньої монополії. У цей час запроваджується індивідуальне будівництво, яке приходить на зміну типовому, панельному з можливостями застосування гнучкого планування, інклюзивності та енергоефективності усіх будівель і споруд, а також поверненню художньої виразності. Висновки. В результаті дослідження визначено, що успішній творчій діяльності КИЇВЗНДІЕП завдячує архітекторам, зокрема випускникам факультету архітектури КДХІ і НАОМА, які створили видатні об’єкти архітектури і провели вагомі наукові архітектурні дослідження.
ЦЕРКВА НА ВУЛ. ЮРКІВСЬКІЙ У КИЄВІ ТА ЇЇ ЗНАЧЕННЯ В РОЗВИТКУ АРХІТЕКТУРИ КИЇВСЬКОЇ РУСІ ХІІ СТ.
У статті розглядається церква, відкрита археологічними розкопками 2003 р. на вул. Юрківській на Подолі в Києві. Особливості планувальної структури, будівельна техніка та стилістика цього храму дають змогу уточнити розвиток києворуської архітектури. Мета статті – визначити значення церкви на вул. Юрківській у Києві для розвитку архітектури Київської Русі ХІІ століття. Методи дослідження. Для досягнення поставленої мети використано порівняльно-історичний, типологічний та композиційно-стилістичний методи. Головні результати і висновки. Встановлено, що церква на вул. Юрківській (кінець 1120-х – початок 1130-х рр.) є ланкою у процесі розповсюдження чернігівського варіанту закомарного храму в Києві, водночас, першим відомим зразком нового варіанту закомарного храму, києво-чернігівського, що сформувався на основі чернігівського. Окрім того, церква на вул. Юрківська – це один з перших храмів ХІІ ст. без нартексу, які у другій половині ХІІ ст. розповсюджуються по всій території Київської Русі. Такі храми без нартексу стали основою розвитку стовпоподібного типу храму.
Авторське право (c) 2025 Збірник наукових праць «Українська академія мистецтва» https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТИПОЛОГІЯ ФУНКЦІОНАЛЬНО-ПЛАНУВАЛЬНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ ШКІЛЬНИХ ПАНСІОНІВ
Мета статті – розробити та обґрунтувати типологію функціонально-планувальної організації шкільних пансіонів у контексті актуальних викликів освітньої системи України. Методи дослідження. У дослідженні використано методи типологічного аналізу, компаративного аналізу проєктів і реалізованих об'єктів в Україні та за кордоном, метод морфологічного узагальнення, системний підхід до класифікації архітектурно-планувальних рішень, графічне моделювання. Результати. У межах дослідження проведено аналіз об’єкта на п’яти рівнях: як суб’єкта системи шкільних закладів, як елемента шкільного комплексу, як елемента містобудівної структури, як системи функціональних зон та на рівні планувальної організації. Висновки. Представлена типологія та новітні пропозиції архітектурно-планувальних рішень дає змогу системно структурувати проєктні рішення шкільних пансіонів та є інструментом для подальших досліджень об’ємно-просторової організації і практичного впровадження сучасних фор матів проживання школярів.
ІНТЕГРАЦІЯ ФОТОГРАММЕТРІЇ І ТЕХНОЛОГІЙ LIDAR У СИСТЕМУ АРХІТЕКТУРНОЇ ОСВІТИ УКРАЇНИ: ВИКЛИКИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ
Метою нашого дослідження є вивчення можливостей впровадження фотограмметрiї і технологiй LiDAR1 у систему архiтектурної освiти України. Основну увагу придiлено практичному досвiдові використання таких технологiй пiд час лiтнього тренiнгу 2024 року та визначенню перспектив їхньої iнтеграцiї у навчальний процес для розширення професiйних компетенцiй студентiв-архiтекторiв. Методи. Для досягнення поставленої мети було використано кiлька пiдходiв, зокрема практичний досвiд: лiтнiй тренiнг з фотограмметрiї та 3D-сканування, який дав змогу оцiнити ефективнiсть технологiй у реальних умовах; аналiз переваг: визначення ключових аспектiв використання фотограмметрiї та технологій LiDAR в архiтектурнiй дiяльностi; огляд освiтнього контексту: дослiдження поточних можливостей для впровадження цифрових iнновацiй у навчальнi програми архiтектурних факультетiв. Результати дослідження. Участь у тренiнгу виявила значний потенцiал фотограмметрiї і технологій LiDAR для архiтектурної освiти. Студенти продемонстрували високий рiвень зацiкавленостi та вiдзначили низку переваг: простоту iнтеграцiї з сучасними програмними продуктами; можливiсть отримання точних тривимiрних моделей архiтектурних об’єктiв; полегшення документування i реставрацiї iсторичних споруд. Особливо актуальним є застосування таких технологій у сфері збереження культурної спадщини, де точність, делікатність і зворотність втручання є критично важливими. Практичнi вправи показали, що оволодiння технологiями майже не потребує досвiду, а результативнiсть навчання суттєво зростає завдяки вiзуалiзацiї та практичним завданням. Висновки. Використання фотограмметрiї та LiDAR у навчальному процесi може стати ефективним iнструментом для розвитку професiйних навичок студентiв. Зважаючи на позитивний досвiд тренiнгу, рекомендовано: розробити спецiалiзованi курси або модулi, присвяченi цим технологiям; внести практичнi вправи з фотограмметрiї та 3D-сканування до навчальних програм; розширити технiчну базу факультетiв для забезпечення доступу до сучасного обладнання. Окрему увагу варто приділити застосуванню цих технологій у сфері реставрації: точні цифрові моделі сприяють детальному аналізу стану історичних об’єктів, дають змогу фіксувати втрати, планувати обґрунтовані втручання та зберігати цифрову документацію для майбутніх поколінь. Впровадження таких заходiв сприятиме пiдвищенню якостi архiтектурної освiти в Українi та її адаптацiї до сучасних вимо г галузi.
АНАЛІЗ ЗАКОРДОННОГО ДОСВІДУ ОБ’ЄМНО-ПРОСТОРОВОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ РЕАБІЛІТАЦІЙНИХ ЦЕНТРІВ ДЛЯ ОСІБ ІЗ ПОСТТРАВМАТИЧНИМ СТРЕСОВИМ РОЗЛАДОМ
Мета статті – аналіз закордонного досвіду об'ємно-просторової організації реабілітаційних центрів для осіб із посттравматичним стресовим розладом (ПТСР) та оцінка впливу архітектурних рішень на ефективність реабілітаційних процесів. Аналізується досвід організації таких центрів у різних країнах – зокрема США, Ізраїлі, Німеччині, Великій Британії, Канаді та Австралії з фокусом на архітектурні підходи, планувальні рішення й функціональне зонування. Методами дослідження є систематизація та узагальнення міжнародного досвіду проєктування реабілітаційних центрів. У статті розглядаються принципи інтеграції природного середовища в архітектуру реабілітаційних закладів, використання відкритих ландшафтних зон, рекреаційних просторів, природних матеріалів та інклюзивного дизайну. Актуальність роботи полягає в необхідності удосконалити підходи до проєктування реабілітаційних центрів в Україні з метою покращення умов для реабілітації осіб із ПТСР. Результати дослідження дозволяють сформулювати рекомендації щодо створення комфортного та функціонального терапевтичного середовища для пацієнтів у реабілітаційних закладах.
ОХОРОНА ОБ’ЄКТІВ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ СІЛЬСЬКИХ ПОСЕЛЕНЬ В УМОВАХ ОБ’ЄДНАНИХ ТЕРИТОРІАЛЬНИХ ГРОМАД. КЛАСИФІКАЦІЯ ОТГ ЗА ЇХНІМ ІСТОРИКО-КУЛЬТУРНИМ ПОТЕНЦІАЛОМ
Мета статті – виявити специфіку та основні засади охорони об’єктів культурної спадщини в сільському середовищі в умовах об’єднаних територіальних громад. Методи дослідження. У процесі дослідження проаналізовано джерельну базу – нормативну документацію та законодавчі пам’яткоохоронні акти, бібліографічні джерела, законодавчо-нормативні акти, зокрема ті, що стосуються земель культурного призначення, а також виконано графоаналітичний аналіз містобудівної ролі наявних об’єктів культурної спадщини, та розглянуто синтез запропонованих засад, прийомів і концептуальних рішень. Результати дослідження сприятимуть сталому розвитку громади на засадах реалізації історико-культурного потенціалу підзвітних сільських територій. Вони є вагомим підґрунтям для розробки туристичних осередків та мереж у сільському середовищі, що забезпечить зайнятість місцевого населення в туристичній та готельній царині, зумовить розвиток «зеленого туризму» і, як наслідок – сприятиме покращенню економічного добробуту громади. Висновки. У статті насамперед висвітлено вади офіційної методики визначення охоронних зон пам’яток культури, яка не враховує специфіку сільського середовища, позаяк потенційний охоронний актив – це об’єкти матеріальної і нематеріальної культурної спадщини. Також обґрунтоване значення історико-архітектурного опорного плану як запоруки комплексного визначення історичного ареалу поселень або об’єднаних територіальної громади загалом. Класифікація сільських поселень та громад, залежно від їхнього історико-культурного потенціалу, становить наукову новизну статті та готує підґрунтя для подальших досліджень.
СИНТЕЗ МИСТЕЦТВ В АРХІТЕКТУРНІЙ ОСВІТІ: ДОСВІД НАОМА ТА ПЕРСПЕКТИВИ МІЖДИСЦИПЛІНАРНОГО ПІДХОДУ
Мета статті полягає у дослідженні феномену синтезу мистецтв у сучасній архітектурі та висвітлення значення ролі освіти в Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури у формуванні комплексного підходу до архітектурної професії. Методи дослідження. У статті проаналізовано історію викладання дисципліни «Синтез мистецтв», досліджено зміни в архітектурній освіті, а також вивчено діяльність архітектурних майстерень Академії та їхній внесок у післявоєнну відбудову Києва. Методологія також включає аналіз взаємодії архітектури з іншими мистецькими дисциплінами, зокрема кінематографом, театром та новими медіа. Результати дослідження показали, що дисципліна «Синтез мистецтв» відіграла ключову роль у формуванні професійних компетенцій архітекторів у 1970–1980-х роках, але її скорочення в 2000-х роках призвело до втрати міждисциплінарного підходу в архітектурній освіті. Проте НАОМА зберегла традиції інтеграції мистецьких практик, що позитивно впливає на розвиток комплексного розуміння архітектури. Висновки. Зроблено висновок про необхідність впровадження нових навчальних дисциплін, що сприяють розвитку синтезу мистецтв в архітектурній освіті й подальшій практиці, наприклад: «Архітектура і театр: театралізація міського середовища», «Архітектура і фотографія: спосіб узагальнення і достовірності», «Архітектура і кінематограф – спосіб аналізу середовища», «Кіносценарні методи проєктування архітектурного середовища», «Методи візуального творення художньої форми» та ін. Оновлення освітніх програм, включаючи новітні методи проєктування та аналізу простору, й надалі сприятиме формуванню архітекторів із міждисциплінарними компетенціями.